kata tÉ a ala Rába Vá Ca 
72 
tékzóbb fenyegetésekben; szeme oly kegyetlenül ontja a vil- 
lámokat. A természet mindazt az erőt, mit Budától elvett, 
reája ruházta; a két testvér úgy viszonylik egymáshoz, mint 
fejedelmi oroszlán meg egy vénülő bozontos eb, melynek 
mormogó fészkelődését az jóakarólag tűri, fönséges nyu- 
galmában. Etelében már mutatkozik a léleknek az a túl- 
áradó szenvedélye, mely megfeledkezik a fizikai létről és 
képes az érzelemben megsemmisülni. Etelének el kell hin- 
nünk, hogy mikor ezt mondja nejének: ckedvem lenne ma, 
hogy öleden meghalljaks — nem túloz nagyzó szavakkal. 
Valódi szenvedély ez, mely nyugodtságában hatalmas erőt 
sejtet; nem úgy mint a passivul viselkedni tudó Toldinál, 
ki az eljegyzési ünnepen éjtlen-szomjan űl egy alsó asz- 
talvégen, csak néz-néz, az édes méregitalt: nyelve, 
egyönyörü Piroskán odavesz a lelke.: Etelében aztán szint- 
úgy fel-felörvénylik a vér; bár ő ez indulatvihar alatt 
sem veszti el teljesen önuralmát. Egy oly kislelkű semmi 
emberrel megférhessen, minő Buda, nem csekély lelki- 
erőre van szüksége; nem csoda: ha tehát fellázad néha 
türelme. Ilyenkor rettentő indulatossága: "felforr hirtelen 
a vére, zúgó patakokban ömlik a fejére, mint 
malom örvényzik két füle s ajka reszket kissé, meg 
a szó is rajta.c De bár sbús felhőként hömpölyög és zor- 
don, köde haragjának aznap esik folyton; estefelé tisztul ;c 
másnap reggel maga megy bátyjához kiengesztelődve és 
így nagylelkű erőfeszitéssel ő teszi meg az első lépést 
arra, hogy a köztük lefolyt jelenet feledésbe menjen. 
Nejének megsértése után némán, hirtelen elvonul haza. Mi- 
kor pedig a távolban sem nyugszik Buda, egyelőre beéri 
megfenyegetésével. A háborúban aztán értesűl az isten- 
kardja ellopásáról: arca selsápad, elhai kisérteti zölddé, 
azután izzó vér sebesen megtölté,c s ültéből felrándulva 
dörmögi: csHaza fogunk menni." Egszakadás, földindulás 
módra közelg Buda várához, egy szál karddal; a főura- 
mmatáműntortáztásetitáotátelljűsi 
meset 
as Arad FL Da tÉÉZÉ lt. 

