
73 
kat, kik tartóztatnák, cszeme szikrái vissza vadul intik. 
Benn a várfalon várja rémült bátyja: a mint Etele sköze- 
lebb jő, amint szeme villann duzzad egész teste, 
majd rá szakad, olyan — szorúl összébb köztük le- 
vegő nyilása, szó nélkül, csak ölü sivással ránt 
szablyát:. Küzdenek. Buda megszalad, mire: cmég egy- 
szer üvöltvén, Etele szökellik, vállközön a; kardját bele- 
mártá mellig.: Ime Etelét is vérengzésre ragadja az indulat, 
mint Toldit, meg Lajost; — de őt nem bánkódás szállja meg 
utána: midőn Gyöngyvérének átkait ctompa sötét han- 
gons utasitja el neje és fia ártaílan fejéről, sorskihivó 
daccal fordul környezetéhez: cHun urak mit néztek? Ez 
csak az én tettem. Megvan! 
Majdnem tragikai pathossal rázna meg e jelenetet, 
ha oly operai finale — kardlerakás — nem gyöngítené, 
— és ha az előzmények eléggé elkészítették volna a 
kedélyünket. Etele alakjában, mely költőnk lélekrajzolá- 
sát a maga teljességében mutatja, a szenvedélynek leg- 
fölebb egy-egy hullámhegyét ha látjuk emelkedni, de aztán 
ismét elcsöndesül a tenger. Korántsem húzamosan emel- 
kedő vihar kitörése az, minek végül tanúi leszünk. A 
testvérgyilkosságra nem tán szerelmi féltékenység vezet, 
— sőt még nem is hatalomvágy. Igaz, hogy Etele vi- 
lághódítónak készül, de egyelőre mindössze egy kis ki- 
rándulást tesz, csak csapatait gyakorolja. K végzet misszió- 
val bizta ugyan meg, de azért nem lebeg fatalizmus 
vésze alakja megett, nem vonzza lépteit szenvedély ör- 
vénye. Buda miatt vall kudarcot missziója: már pedig 
Etelének olyan teher a bátyja, mit darabig kegyelettel 
elvisel, utoljára bosszankodva rázza le, vagy mivel a ha- 
gyomány úgy kivánta, megöli. Csakhogyt) ez bennünket 
t) V. ö. Angyal Dávid értekezését Buda halálá- 
ról Abafi Figyelőjében. 

