76 
gon kiált rá: :Ne sikoltozz őrült, nem vagy mai gyer- 
mek!c Férje édesgető unszolására aztán bele látszik 
egyezni, hogy a saját madarát adja kárpótlásul a sógor- 
nőnek, feléje lép és solymának skitekeri nyakát 
s úgy dobja elébec. Igazi nőies bosszú, igazi gyer- 
mekdac. Csak akkor veszti el életelevenségét e remek 
nőalak, ha eszébe jut, hogy neki tulajdonkép Krimhild 
szerepét kellene játszania; ilyenkor el akarja velünk hi- 
tetni, hogy szive még :régi szerelmének koporsójac, — 
hogy gyermekét szereti s nem férjét, mert amaz köze- 
lébb van hozzá; steste, az ő teste, vére, az Ő véres, — 
annyira következetlen lesz, hogy hol férjét szándéko- 
zik álnokúl bosszúra használni, hol meg fia felnőttére 
akar várni. Mily kár, hogy a költő a Nibelungen-Lied 
hatalmas alakja emlékének felidézésével törpíti el őt! 
De ha e káprázat elszáll, ismét látjuk Idikót mint sze- 
relmes nőt, boldogságában könnyező anyát: ismét élő- 
lénnyé, erős illatu rózsává, ruganyos pelyhű hattyúvá 
alakul vissza. 
AK démoniság nem Johannában, e férj-gyilkos király- 
nőben lép elénk; az ő alakja túlon-túl nagyolt körvona- 
lakkal marad a háttérben: testvére az, ki egyetlen föl- 
léptekor nemének, fajának minden bűnös csábját el- 
játszsza. Mert szinészkedésig viszi kiszámított ra- 
vaszságát, valódi müvész benne. Lajoshoz, ifiúkori imá- 
dójához jön, hogy férjeért könyörögjön: pedig tudja 
jól, hogy az már ki van végezve S ő mégis egész szere- 
pet játszik végig,  megragadót, észvesztőt; bosszúja 
észrevétlenül akar tekerődzni áldozata köré, hogy torká- 
hoz férhessen. Gyászban, díszes kisérettel érkezik, smintha 
nem is kérni, hódítani jönnecx; tényleg hóditani jön, 
bútól s haragtól növelt bájának tudatában. Megkezdi já- 
tékát: vár, remél; majd elszédül, dühösen felszökik, át- 
kokba tör ki: majd meg csöndes zokogásra fakad és 

