79 
Egy-egy percre ugyan eltünik a dac, a büszkeség 
szivéből. Az a hiú remény kecsegteti, hátha sőxz meg- 
bánta tettét, hátha már szereti is? Kész elmenni a ki- 
rályné udvarhölgyei közé, mert itt remél véle találkozni. 
De hiába. Végre megtöri némaságát és reszketve, pirulva 
borúl barátnéjára, kérve, hogy ez rokona után tuda- 
koztasson: ez ártatlan, ügyetlen hazugsággal árulja el szive 
baját, amire aztán ő sem mer, nem bír tovább tagad- 
kozni. AR kósza hír csak rémekkel tölti el álmait, csak 
kínját növeli. Hasztalan tünődik, hasztalan várja, hogy 
szive megtörtével élete is megtörjék: a sors gúnyaként 
sviruló ép élet, ifjú egészség játszik arcánc. RK kolostor 
romantikus magánya, hol a szivek hallgatva megtörnekc, 
zárva számára; mert nem akarja sírba taszitani öreg 
atyát, kinek éltét régóta csak az a :remény táplálja, 
hogy lesz örököse, unokájac. A gyermeki kötelesség önt 
lelkébe erőt, hogy ne áldozzon fel mindent önző fájdal- 
mának. Nem is olyan aimer-mourir az élet, az 
astolati lyli-maidek csak az eszmények bűvös vi- 
lágában hervadhatnak úgy el; itt, a való prózájában 
érzéseinket különböző tekintetek korlátozzák; tán örö- 
mest dobnók el terhes létünket, de másoknak is van 
joguk hozzá, s épen az élet prózája segít beletörődni 
helyzetünkbe, Piroska is végre megnyugszik. Maga sietteti 
menyegzőjét, maga is belemerűl a kelengye készítésébe: 
soh, csakhogy e gondtól csillapodnék gondjalk Az 
utolsó éjjelen ugyan kitör még egyszer fájdalma: most 
érezi meg a legnagyobb hiányt, az édesanya hiányát. 
Lánytársainak, kik öltöztetni jőnek, szótlanul engedi át 
magát, hogy cicomázzák, amint bábúikat szokták; hallja, 
bár nem érti, amint vidoran fülébe csevegnek; az álmat- 
lanság, a mult emléke, a reá váró bizonytalanság elkábít- 
ják, csak azt érzi, hogy temetni viszik. Az oltár 
előtt kimondja a végzetes szót, hisz csak atyját látja! — 
