85 























Brany fiatal leányai közt egy van, ki mindvégig egy- 
. forma elevenségben marad. Ez Örzsinek magyaros kiadása: 
. Bnikó. Apjának bűne ugyan ott sötétlik a multban, de 
. róla egy percre se lebben fel a fátyol. Anikó körül minden 
kacag, még a komorság is mosolyra derül; vidám, bohó 
gyermek, ki az életet könnyen veszi, merő tréfa, csintalan- 
. ság. Ingerkedő kedvére jól feleli bajusz alól a bátyja: 
Ugyan anyám, miért is nem adod már férjnez? vagy nem 
akad néki az egész Sárréten, ki legalább egyszer megverje 
egy héten?: Milyen kackiás nótával felel erre a férfiak 
. léhaságáról! A végén mintha azt mondaná: cHátha már ugy 
unszol bácsi a férjhezmenésre, hát — vegyen el maga! 
— HBmi mást méla merengésbe ejtene, ő abból elég köny- 
nyelmü tréfát űzni; nem érzékeny, sőt inkább némileg 
fiús természet van benne. De azért sem nőietlen, sem léha; 
eléggé tud érezni, bár tartózkodó, csak egy-egy pirulása 
árulja lel. Ha szivét baj éri, nem esik kétségbe, szólni is, 
csak leplezve szól róla, mintha másról volna szó; jó- 
zan marad, nem veszti el reményét. Mégis nőiessége 
nagyobb, hogysem amazonná válhatnék; merésznek in- 
kább csak képzeletében az; ha néha épen valami baj éri, 
jó sorsa segit rajta. Azok közé tartozik, kiket isten jó 
kedvében teremtett. 
Bnikó csak tupusszerü alak, általánosságban tartva. 
Nem ismeri az indulatok erejét. Előbbi társai szintén csak 
töredékesebben láttatták a szenvedélynek egy-egy mozza- 
natát, még a legrészletesebben kidolgozott alak is — Pi- 
roska — hirtelen szakad félbe. Nem is a szenvedély az, mit 
Brany hosszabb folytonosságban bír rajzolni, hanem oly 
§ szelidebb érzelem, mely a nőt legnemesebb oldaláról mu- 
tatja. Mondhatni egész költészete ennek az érzelemnek, 
az anyai szeretetnek epopoeája: ez az érzelem az, mely 
tulajdonkép nemesíti meg költőnk főalakját Toldit, mint 

