87 
Toldinéban van szív: ő az, kiben az anyai szere- 
tet igazán megtestesül. Majd mindnyájan a magunk édes 
szüléjére ismerhetünk e jámbor istenfélő öregben, ki 
csupa gyöngédség, jó lélek. Fiáról rosszat el sem hihet, 
megbántatását általa csak fájdalommal tűri és nem ha- 
taggal bünteti; megvan a maga egyszerüségében, 
csendes, épen nem élelmes gazdasszonykodásban töltve 
napjait. Sokkal ártatlanabbul együgyű, hogysem a tár- 
sadalmi prude ildomosságokról fogalma volna, kivált a 
férfi és nő viszonyának raffinált nagyvilági felfogásáról 
sejtelme lenne. Sokkal kevésbbé ismeri a szív erősebb 
szenvedélyeit, hogysem átérezhetné: ezért neheztel meg 
fiára, kinek szerelmi búját érteni képtelen, miért ijeszt- 
geti őt ilyen semmiséggel? A fiáról szárnyaló ha- 
zug hír annyira marja lelkét, hogy maga megy meg- 
győződni; mikor aztán látja a valót: szülői fájdalmát . 
bosszankodás fojtja el; bátran, pattogva szidja ki korhely- 
kedő fiának társait... elrontóit. Aztán összeszedve 
családi mátka-ékszereit, velük a királyné elé járul, aján- 
dékba hozza, hogy fiához pártfogásért esdjen. Midőn 
pedig csak szidalmazó szavakat nyer, anyai érzelmében 
még a királynénak is ellent mer mondani, aztán vérbe- 
lángba borult arcával, hangtalanul, rebegő ajkkal tán- 
torog kifelé: sgörnyedve, ölében kezeit kulcsolván.x Öreg, 
beteg testével, idegen földön a királyt akarja fölkeresni, 
hogy kegyelmet, igazságot kérjen gyermekének: csak 
alig tudják lebeszélni róla, — akkor is csak azért en- 
ged, mert már stele beszéltékc a fejét. Nem a méltóságos, 
parancsoló matrónák körül való tehát ez anya, sem a 
szenvedésekben megőszült szentek közül: élete közön- 
ségesebben folyt le, nem ment át hevesebb hánykoló- 
dásokon, nem is égett ki, mint Erzsébet, tapasztalásai 
nem hidegíték el, nem tették tartózkodóbbá érzéseit; 
ha nagynéha egy kis erélyesség szállja meg, az is csak 
