dörra szé Li anal a ad e ea ÖM At Let S ZET EL zsé sa tab Ahh) 
92 
leli a hallottakon. Később elszorúl szive, ha deli harcfia- 
kat lát, majd megöli búja és szégyene, mikor közülök 
egy-egy hetyke szánalommal veti oda neki: cBe kár, hogy 
apád paraszt volt s te is laz maradtál! Nagy testi erőt érez 
magában, mit nem akar cszérűn és malomban: vesztegetni 
el: Édes apámnak is hallám vitézségét, szól tünődve, hát 
csak én gyaláznám meg a nemzetségét?: Utóljára 
sem annyira az ő fizikai erőn alapuló-vitézsége üti rá 
törekvéseire a szentesítő pecsétet, mint születése. Maga 
a Toldi kora, a lovagkor lehetőleg távol áll egy kitörni ké- 
szülő forradalom korától. Egyáltalán monarchikus és ne- 
mesi szellem hatja áte müvet, t.i. az első részt. A forra- 
dalom előestéjén mintegy ezt jósolja e mű: amely nép 
így ragaszkodik múltjához, ily patriarchálisan loyalis, az 
nem fog köztársaságot alkotni. 
RKnnál! erősebb költőnkben a nemzeties politika. Hogy 
Toldi-féle alakot választott népünk képviselőjéül, arra ma- 
gával Toldival adatja meg Brany a magyarázatot, halálos 
ágyán, midőn így hagyakoztatja Lajosnak: cSzeresd a 
magyart, de ne faragd le erejét, durva kérgét; mert mi 
haszna simább? Nehezebb eltörni a faragatlanabb fát.: 
Az elnyomatás szomorú korában aztán az aristokratiának 
elidegenülésén kesereghet már költőnk, mikor a régi di- 
csőség tallóján böngész mesének; resignáló kétkedés- 
sel fordul ama felső osztályhoz, melynek őseit szándéka 
koszorúba fonni: caFelhat-e hozzátok az egyszerű ének, 
egyszerű kebléből a nép emberének? Vagy hazai lantra 
fületek már gyönge? Föl sem veszitek, bár neveteket zöngje? 
sir bennem a lélek, és e mai kortúl, vigaszképen a mult 
dicsőséghez fordul." Arra is megkisérel felelni, egy egész 
epos-ciklust tervezve, ami nemzeti létünkniek ezredéves 
problémája: minő sors vár ránk külső és belső ellensé- 
geink közt. Fájdalom, ez eposz-ciklus csak töredék, bár 
befejeztét költőnk mindig élete legszentebb feladatául te- 

