költőnek szavai ezek. Az ár ugyan Aranyt is elragadja, 
— családi fészkéből a politika közterére, a vidékről a 
központba veti: de csak azért, hogy itt mindent a maga 
kicsinyességében szemlélhessen és megint kiábrándulva 
térjen haza. Hitét most még jobban lehütötték tapasz- 
talatai, — felbuzdultságán most még inkább átérzik a 
kétség, mely lelkét már azelőtt is összeszorítá s a leg- 
utolsó szabadságharc mártirjai, a rodostói szellemek je- 
lentek meg képzeletében, kiknek ajkáról is csak kétkedés 
hangzott feléje: "Mégis ha igába tolná őket idegen, 
— ha félbe hagynák e diszcsarnokot, melyet kezők már 
félig felrakott? Mégis ha győzne restség, viszály — 
s fajulnának saját vétkök mián? Ha elfelednék a küz- 
delmeket, melyek fentarták ezt a nemzetet?c A szabad- 
ságkarc alatt, a  vérontással járó borzasztó játék lát- 
tára aztán csak keserű tépelődések közt vergődik: :óh 
zsenge martyrok, hazám vérvirága: korán sírba hulló 
nemes ifjúsága!... lesz-e valjon annyi áldozatnak bére? 
Vagy elszórnak majd az északi vad szelek, s ide- 
gen nép tombol hamvaitok felett?c Ily megrázó hány- 
kolódások után, hasztalan bátorítja magát költőnk biza- 
lomra, a nemzet haragjával, mert ha erővel is 
magára akarja erőszakolni e bizalmat, túl akarja 
kiáltani kétségét: zeÉn hiszek, gyalázat volna kételked- 
nem kelő nagyságodban és dicsőségedben, c — lelke fe- 
nekéről csak rezignáció tör fel: :A kétségbeesés az 
én reménységem !c 
S midőn az éjszakai orkán csakugyan ránk 
zúdul, skicsavarni tövestől a tölgyet, mely ezredig állt 
a hegy ormán:c Krany betegen, kínos bizonytalanság- 
ban éli át a válság idejét: oltt, hová csak későn, 
csak néha téved a hír szózatának egy visszhangja . . . 
ítt várok, tünődöm, oh hazám jövődön. — Nem hallok, 
nem látok, keresek világot: oh ha most valaki egy 
l 
Í 
Hi 
t 
1 
! 
§ 
j) 

