98 
nam emlék maradjon itt alant: emlékül inséget hagyok 
és két vagy három boldogtalant.c Sem az emlékek, sem 
a jövő reményei nem önthetnek új életet megtört szi- 
vébe; lemondásában egykedvien, közönnyel tekint hátra, 
vagy előre: :Nincsen rajtok miért bánkódjam, örűljek: 
sem ez nem kecsegtet, sem azt nem sajnálomc... Ime 
multja: rOtt, hol az életnek víg örömi nyiltak, úgy érzet- 
tem, mintha tilalmasban járnék, — jártam a jelenben, 
éltem a jövőben; idegen város volt a jelennek perce, 
ahol meg sem áll az utas átmenőben, még körül sem 
néz, mert az ő célja messze. Igy a holnap mindig 
elrabolta a mát, én nem mertem élni, mert élni akar- 
tam.xc Jövőjének viszont szintén csak skopár sivatag lát- 
határa:c oMiért fussak felé, ha nem igér enyhülést! 
Megtompult kebellel, szemeim bezárva, óhajtom 6 ma- 
gamra a megsemmisülést. — Nem a célra vágyom; el- 
veszett irányom; óhajtok pihenni: mindegy hol, miké- 
pen: akár célhoz érve, — akár összerogyva, pályámnak 
felében.c 
HK költészet balzsama is elvesztette erejét: leteszi 
a lantot, mert csak elhúnyt reményeit idézi fel sír- 
jokból, hogy veszteségét még kínzóbban érezze. Az- 
tán a költő szava ugyis csak pusztába kiáltana: kit 
érdekelne már a dal? Ki örvend fonnyadó virágnak, 
miután a törzsök kihal?c Kifáradt küzdelemnek ha- 
nyatló korszakán mereng és mint a húnyó dicső- 
ség lantosának Ossiánnak, neki is megjelen az elmúlt 
daliák szelleme és így inti őt: sJer, a holtakat miért 
vered fel? Nincs többé nép, kit te felgyújts éneked- 
del!c Különben sincsen már elég ereje lelkének a költé- 
szetre. sÖrömből, keservből dalforrás fakadhat, az el- 
pattanó szív még egy hangot adhat; de mikor izen- 
ként zsibbad el érzete, az elfásúlt kebelnek nincsen köl- 
tészete. c 

