99 























Bizonyára nem egyhamar erősbül meg költőnk hon- 
fiúi reménye arra, hogy maga is elhigyje az ilyen me- 
rész buzdítást, mely néha belőle kitör: -Félre kishitüek, 
félre, nem veszhet el: élni fog nyelvében, élni müvé- 
. szettel még soká e nemzet!lx De az abszolutizmus vége 
felé, az új kor hajnalának idején, mikor ismet a Tet 
. és nemlét kérdése merűl fel, már mély meggyőződéssel is- 
métli azt, mit egykor a Szózat költője csak azért 
akart magával elhitetni, hogy meneküljön megőrjitő két- 
ségeitől: "Az nem lehet, hogy milliók fohásza örökké 
visszamálljon rólad, ég! És annyi vér, posvány ma- 
radjon, hol elönték. Támadni kell, mindig nagyobb kö- 
rökben, életnek ott, hol a martir tetem kiforrja magát, 
. csöndes földi rögben: légy hű s bízzál jövődben nem- 
zetem!xc Sorskihívó önérzettel ki meri mondani, hogy a 
magyar népben van hit, van jog, van erő élni. A Szé- 
chenyi-ünnepen a jövő reményeinek dithyurambja közt, 
a nagy reformer szózatával buzdítja fel a múlt meg- 
bünhödéséből lábbadozó jelent. 
III. 
Természetesen, mielőtt Arany honfiui fájdalma re- 
signálásig csillapult volna, hevesebb hánykolódásokon kel- 
lett keresztűl mennie. 
Oly őrjöngés szállta meg, hogy saját szavaival él- 
jünk, mint a szőliősgazdát, ki jégveréskor maga is do- 
. rongolni kezdé szőllejét: cNo hát no, én uram Isten! 
. Csak rajta hadd lám! mire megyünk ketten!, Ennek a 
. krizisnek :rkétségbeesett kacajc lett emléke, a Nagyidai 
§ cigányok; e müvében költőnk torzitva, rongymezbe bur- 
J kolva gúnyolta a nemzeti jellem ferdeségeit, melyek a 
. szabadságharc tönkre jutásának is nagyrészt okai voltak: 
. az önző visszavonást, a régi dicsőséggel kérkedést, a 
v si 

