
101 
nak könnyes felkacagása, létünk nyomorusága felett. Lel- 
két mind sötétebb pessimismus fogia el lassan-lassan. E 
gyöngéd lélek most már az egész emberiségtől, mint sziv- 
telen, önző uzsorástól undorral fordúl el. cKözönyös 
a világ!s: Ez a gondolat vonaglik át mindegyre szivén: 
-:Közönyös a világ! az ember önző, falékony hús 
darab, — mikép a hernyó, telhetetlen, — mindig előre 
mász s harap. S ha elsöpört egy ivadékot a halál: más kél 
megint, ha nem rosszabb, de nem is jobb a tavalyinál.: 
Ki ennyire elveszté hitét a világ haladásában, — annak a 
világ története sem lehet egyéb, mint cszomorú egy ta- 
nulmány;: csak a hitvány rugókat látja s nem remél mentő 
szert a kérlelhetetlen végzet ellen, mely a cmegérett s 
megromlott: népekre vár, cmidőn a renyhe társaság büz- 
hödt álló vizében új bűnök milliárdjai vannak keletke- 
zőben, — midőn munka és vagyon egymástól messze es- 
nek,, — midőn -cegy vad nép szilaj vérének s erényéneks 
mindent elborító tengerét árasztja rá: hogy aztán előlről 
kezdődjék e processus. Igaz, hogy erényt emlegetnie itt 
már némi következetlenség, mert ezzel elismeri az előbb 
megtagadott haladást, és nem itél többé jelent és jövőt egy- 
aránt romlottnak. Hanem ez engedékenység csak arra való, 
hogy még zordabb, még radikálisabb hitetlenség hirdeté- 
sével csapjon szemközt. Csak azértutalt ajövő reményére, 
hogy a jelent annál kétségbeejtőbbé tegye: cOh miért 
örökíted a halandóság emlékezetét, halandó ember? És 
miért nehezíted az elválást attól, mi nem tied? Elhunyt 
apáid által létesített minden műemlék, nemde nem, sötét 
koporsó, mely körűl az egykor éltek, a kimultak árnya 
leag, mint gyászkisértet? Nem volna-e jobb, mint szokás 
halottat elásni a köntöst, melyet viselt, — megsemmisiteni 
hajlékát legottan s utána fel nem hagyni semmi jelt, hogy 
az új nemzedék frissen, nyugodtan virúlna helyén, mint 
tavaszra kelt természet, amelynek föl nem találnád új 

