
103 
igazi bánat, amely nem önös? Min veszteségünk az, 
bármely alakban, mi a búnak mélységet kölcsönöz!x Tehát 
nemcsak a közönyös nagyvilág önző, — az a leg- 
részvevőbb szív is: egész földi létünkek hitvány önzés 
a circulus vitiosusa. 
HK feltétlen peszimizmusnak e komor hangjai RKrany- 
nak egyik nagy müvéből verődnek át, mely a maga 
nemében kiváló jelenség. E művet eddig szándékosan 
mellőztük, — immost már szólhatunk róla, miután szü- 
letésének körülményeit megfigyeltük, s miután a költő lelki 
fejlődésének keretébe bele illesztettük: a Bolond Is- 
tókot értjük, illetőleg ennek első énekét. 
Hasztalan keresnénk Arany költészetében ehhez fog- 
hatót, érzelmeit sehol ily fesztelenül, ily szabadon nem 
ereszti kizúdulni: kivéve azokat a fel-felvonagló jaj- 
jait, melyeket a olirai sóhajokc közé hallottunk ve- 
gyülni. Az sPElhagyott lak-rat), a néma végmegsemmi- 
sülés e rideg képére, a haldokló sPusztai fűznekc ki- 
nos nyögéseire, mik egy örökre letünt boldogabb időt 
siratnak el: ezekre kell gondolnunk, ha Arany húrjain 
rokon hangokat keresünk. — Még a forma is egészen 
új világból való; a világfájdalom költészetének Byron 
és Puskin által inaugurált formája. A müvész alapel- 
veiből annyi maradt meg itt, hogy ezúttal is sepikai 
hitellela bíró hőst választ — egy közmondásos alakot, 
— és hogy ezúttal is, még pedig most már kizárólag 
népéletet rajzol ez averses regény.c 
Csakhogy most korántsem félig-meddig ethnogafi- 
kus célból és falusi csendélet idilljeit nyújtva teszi ezt; 
a nyomor prózáját tárja fel, sötét, maró humorral: a 
sors kezét mutatja meg, amint ez kárörvendve ren- 
x) V. ö. Tennyson híres Deserted house-át. 

