104 
dezi el létünk tragikomédiáját. Hőse születésének tesz 
tanúivá s ime minő a színhely: csőszkunyhó benseje, 
középen dagasztó teknővel, mely előtt könyökig tésztás 
leányasszony hever öntudatlan a földön, — ateknő alatt 
a becsurgott esőtócsában újonszülött csecsemő ordítoz, 
— a háttérben meg a :vackon halállal küszködő öreg, 
vak asszony.cx A legsötétebb motivumnak a legsötétebb 
világitásban; naturalisía szellemünek igérkezü tableau. 
HKrany régi előadása módjára nem ismerni rá: cinikus, mit 
erőltetett komolykodása még sértőbbé tesz, noha annyira 
mégsem megy, hogy Byron démoniságával riasszon meg. 
Byron gyakran át-átengedi magát a fel-feltörő érzelem- 
nek, de csak azért, hogy pár percnyi szünet után si- 
vár mosolylyal fordulhasson ez érzelem felé és kegyet- 
len megvetéssel kacaghasson szeme közé; a nagyvilági 
élet eléggé elfásítá, hogy a legkegyeletesebb érzés is 
csak pár percre tudja lekötni illuzióját. Aranynak kép- 
zelete ezúttal bizonyára készakarva ődöng a legridegebb 
tájakon és itt-ott egy-egy szebb vidéket csak azért pil- 
lantat meg velünk az agyaghegyek közt botorkálásunkban, 
hogy e látvány eltüntével kétszerezve érezzük a környezet 
ridegségét. Mégis az a nagyvilági blazirtság hiányzik 
belőle, sőt ő tulajdonképen azért száll alá az eldur- 
vúlt animalis élethez, hogy ott a szív érzelmeit kol- 
dus meztől torzítva is felismerje, a nyomor humorában 
állítsa elénk. 
Főalakja, az egyetlen érző és gondolkozó lény, ki- 
vel dolgunk van: egy vén csősz. Nem arkadiai pásztor, 
nem is Bencze-féle humoros idilli alak. Prózai paraszt, 
kinek bundáját a vetés oldalában egész éjjel verte a 
vihar, — s ki hogy most kibujik belőle, feltápászko- 
dik: hogy a természet üde báját élvezze, kitörüli öklé- 
vel szemét és elragadtatásában leásit egy hangnyolcadot, 
— majd övéihez, csendes lakába indul, jó reggelt kivánni 

