
105 
ará váró gugyinak. A pitvarba belépve az oda kisivitó 
váratlan hangokra hirtelen minden:okos gondolats ki- 
röppen kócos fejéből; ámulata e rövid, de velős fel- 
kiáltásban tör ki: Mi a fene?c Bent szótlan könyököl 
meg botján, miután meglátta a látnivalót; szép  csönde- 
sen huzalkodik neki, hogy anyát s gyermeket  egy- 
szerre agyon üssön. De ép most kell eszébe ötlenie 
olyasminek, mint akasztófa meg, pokol, tehát csak 1le- 
ereszti botját s megint rá könyököl. Elgondolkozik; egy- 
szerre csak fuldokolva felkacag, — a vacokba kiabál 
oda: sÖrülhetsz már, ki van az orgona, ennekutánna 
hárman énekeltek!c Hogy élcére ki sem felel, megrázza 
a vacok alvóját, ez halott s össze esik, — a csősz- 
nek is torkán akad a keserü tréfa; r-csak úgy tekint 
jobb- és balfelé, mintha valakit várna hirtelen, vagy 
kérdené: :Kim lesz már, istenem?c Szótlan, gyorsan ki- 
fordul a házból; bár emberért messze határt kellene 
bejárnia, a ház mögé bujik, mintegy saját kínja elől, 
ott is arcát elfödve ered zokogásnak: :nem mintha 
tán oly rendkivül szerette volna lányát s a szegény 
vakot, de megszoká ezt, és amaz után vőt reméle, aki 
majd eltartaná őtc... 
K költemény további folyamán ugyanazt az élet- 
filozófiát kapjuk, ugyanoly tragikomikus humorral. Te- 
metés és keresztelő, a lét eleje és vége talákoznak 
itt egymással, és mindkettejét a sors bizarr tréfából 
torzítja furcsává. Temetési ceremónia: azaz egy szái 
mester, ki összeszidva a spithia dűhvels gajdoló sirató 
asszonyt, — a halottnak éltében legnagyobb szapuló- 
ját, — félvállra csapja száját s rikoltani kezd, míg 
tanítványai duzzadó nyakinnal, düledező szemmel, akasz- 
tási kínok közt kisérik. És e szép ceremóniát a közbe- 
sivító gyermekorditás zavarja meg, mire a tanitványok 
röhögni kezdenek úgy, hogy a mestramnak a nyakuk 
