
1107 
tenünk. Ezúttal egy olyan közbeeső mozzanattal talál- 
kozzunk, mely költőnknek úgy lelki életére, mint költé- 
szetére nézve fontos. 
IV. 
K Bolond Istóknak első és második éneke közé esik 
Branynak lelki gyógyulása, mely szintén ama lyrai só- 
hajokban bírja egyes mozzanatainak emlékét: — e perio- 
dusba esik viszont azazujabb nagy csapás, mely heggedő 
sebeit újra felszagatta, a legszeretőbb szivű atyát sujtva 
benne; — e periodusba esik a Toldi szerelme. 
Krany kezdett kibékülni a multtal, bár ez lassan 
ment. Még évek mulva is tünődve sóhajt fel: cCsak te nem 
derülnél, fátyolos kedélyem? Tavaszod megtértét soha se 
reméljem?: Az utósajgások alatt még sokáig a multak 
meghajolt gyászos özvegyének érzi cxörömtől elszokott: 
szivét. Még mindig ott borong a vész emléke a láthatár 
alján; az eltünt illusiók még mindig elegikus utóhangokat 
keltenek szivében; sőt kétségbeesés is el-elfogja: sNem 
valék erős meghalni, mikor halnom lehetett; nem vagyok 
erős hurcolni e rám szakadt életet.: De most már koron- 
kint igaz balzsam ömlik szivére, — abban találja ezt, mi 
a fájdalom örvényében egykor nem engedé önzőn elsü- 
lyedni, meghalni nem engedé: cSzerelemnek, szeretetnek 
holdvilága! Elkisérsz-e? oh kisérj el — nincs az messze 
— siromig; s fátyolozd be derűs éjjel, aki majd ott ál- 
modik.: Az caenyelgő kis család: köre az, hol reménye 
megint visszatér, hol bút, bánatot felejtve a gondvise- 
lésben is újra hinni kezd: cCsak ez a kis enyhe fészek, 
ez maradjon mindig épen, kiált fel, — szivem a bajt 
könnyen hordjac. Itt eltitkolja sebzettszivét, hogy kinjaival 
bút ne vonjon övéire, kis fiának lelkében buzgón öntözgeti 
a hit fácskáját, mely az övében már száradó kóró, — buz- 
gón táplálja benne az egyetlen vigaszt, mely az élet igaz- 

