113 







































zának torzító tükre elé helyezi az ábrándokat, miken 
már oly rég átesett. Hangulata nem oly ünnepies többé: 
szelid iróniája, mely a nemzeti jellemnek, a falusi korlá- 
toltságnak visszásságait annyiszor és majdnem bérangeri 
bonhomiával megmosolyogta, — most saját egykori bohó- 
ságain méláz, félig kegyelettel, félig tréfával, — minden- 
esetre — enyhe gúnynyal. Már nincs arcán melancholia; 
ezekkel a veszteségeivel, melyeknek emlékét most  fel- 
újítja, rég kibékült, s épen nagyobb fájdalmai elől me- 
nekül hozzájuk, mint kisebb bajokhoz. A világfájdalom- 
nak sehol egy keserűbb hangja meg nem csendül többé, 
sőt többé nem mereng oly fájdalommal elvesztett hitén 
sem. Az első énekben még hallszott a gondviselésben 
csalódott lélek kínos jajdulása: most a nyiló ifjú sziv 
öntudatlanságával merül el a természetéletben, és a pan- 
theismus bűvös költészetében megfeledkezni látszik ar- 
ról, hogy egykor hétköznapi, de boldogító vallásosság 
tűzhelyénél  melengetődzött. 
Istók, ki tulajdonképen itt kezd el szerepelni, nem- 
csak a fásult Anyeginnek ellentéte, ellentéte Hűbele Ba- 
lázsnak is. Ő nem eszményhajhászó, kit világ- és nemzet- 
boldogító hóbortok bántanának; hanem csendes idealista, 
olyan szerencsétlen flótás, kit a természet érző s ma- 
gasabbra óhajtozó szívvel áldott vagy vert meg, de ki- 
nek szelleme mostoha viszonyok közé jutott, — mint 
egy szép csemete, mely ki nem fejlődhetvén, elnyomo- 
rodik és csak hitványabb gyümölcsöt terem. Politikai s 
társadalmi eszmékre még nem erősbült elméje; csak ama 
korban él még, midőn az iskolából az életbe kilépve, 
az ifjúi álmodozás, a tapasztalatlanság az első hátba- 
ütéseket kapja a sorstól. Gyermekkora, midőn vele talál- 
kozunk, már lefolyt; a költő minden közbeesőt mellőzve, 
egyenesen a debreceni kollégium Pallásának gyászos tá- 
. borába vezet. Az ifjúi tudáshévnek, az ifjúi szív szűzies, 
Modern Könyvtár 123—125. 8 

