úntnak már huszonöt éves korában, tehát mielőtt a rája 
váró fátum, hazájának meg saját családi életének bal- 
sorsa sújtaná. Valóban sajátos szellem az övé; minta 
már bölcsőjében nyomták volna homlokára a  Kain- 
bélyeget, az első perctől kezdve oly praedestinatio ha- 
tása alatt látszanak lenni összes érzelmei és gondolatai, 
annyira egységes egészet képezve s változatlanul nyil- 
vánulnak ezek műveiben, hogy könnyen megtéveszthet- 
nek keltjük időpontja felől. Természetesen kezdetben 
még nem tud elég hideg lenni, de hiszi, hogy az élet 
megtanítja rá. Kihülni azonban Madách sohasem tudott. 
Az ő nyugalma legfölebb zsibbadt pihenés, máskülön- 
ben epésen emésztődik. Ezért csap át szentimentalizmus- 
ból sarcasmusba; ezért van oly kedvére másnál is a 
gúny. Hidd el — irja barátjához, — ki igy tud sza- 
tirizálni, az nem nagy világfájdalmat érez; nem az em- 
berek malitiája, de bolondsága a nézőpont, s így nem 
levertséget, de felsőséget érez; azért kedvet és erőt 
tovább is a szatirákra!!Ic Mindössze a gúny dishar- 
moniája az, meddig ő emelkedik, a humor kibékült- 
ségéig már el nem jut, s ha kacagni kezd görcsös 
kacaj ez. Ne vedd komolyan az életet, inti ugyane ba- 
rátját, kacagd ki: míg a sok kacagásban szived meg- 
gyógyul, avagy megreped.c Ironiája a  vérzésig csíp; 
ha megsebezni akar gúnyával, oly nehéz nyilat pendit 
el, hogy súlyától ez a célpont előtt aláhull. Tréfálkozása 
fejfájitón nehézkes; kedély, képzelem helyett csak epe 
és sár található nála. Jellemzően vallja egyszer ma- 
gáról: :Mivel szomorú lenni nem tudok, tigrisi düh 
foglalt el az orvos, énmagam, a világ és a sors ellen.c 
Mindig ily beteg módon dühöng, mig sivár blazirtságig ki 
nem merűl. A mai pesszimista bölcselő türelmesen, ma- 
gán orvosi észleleteket téve, szenvedi végig halálos ba- 
ját. Miadácnh egyre vonaglik; egy lelke kincseitől kira- 


