gt et lSÉL 6 8 dá ét a VET ZKL 09 A 9 gt (4 réhe ni 
11 
































egyetlen boldogságául a reményt fogadja el: :hisz az 
égnek is félüdve tán, hogy sejtelem.c AK jelen egyébre 
nem . való, minthogy a multat sirassuk s a  jövő- 
ért epedjünk, bár tudjuk, hogy jövőben csak a most 
megvetettet, sőt tán utáltat fogjuk majd egyetlen kin- 
csünk gyanánt siratni. Sorsunk áldása, :hogy minden 
napunk egy örömet tesz sirba, mig vágyunk utánuk.c 
S ha van célszerűség az élet rendjében, úgy ez abban 
áll, hogy az élet vágyainknak betöltetlen maradtáról gon- 
doskodik, — hogy eszményeink az életkorokkal együtt 
váltakoznak és épp elérésük percében vesztik el vará- 
zsukat, új társuknak adva helyet, melynek hajhászásá- 
val aztán megint elülről kezdődik a végül megint csak 
eltévesztettnek bizonyuló, tárgytalanná váló küzdés. A 
gyermek játékvágyaiból kinőtt ifjunak szerelmét a férfi- 
kor fenkölt eszméi váltják fel és ez eszméinkről lemond- 
tunkban érlel aggá a bú, mig sirunk ki nem nyillik: 
"de az igért reményvilág felett, ki tudja, mit rejt ismét a 
kereszt? c 
A nihilizmus e bölcselete lépten-nyomon fel-fel veli 
a tulvilág, a halál gondolatát, a lét okszerüségének 
kérdését: a világfájdalom e rendes motivumait, és két- 
ségbe esik meg nem oldhatásukon. Minden teremtmény- 
nek van hivatása e földön, csak az ember nem is- 
meri a magáét; a bölcső és a sir közös középpont, 
körülük futva roskadunk le. "Oh mért él hát az em- 
ber? mért löké az isten egy percre a világba? Hogy 
az örökkévalóságot átlássa s sirnál álljon meg, percnyi 
lét után?c :Oh, hát érdemes-e élni, ha minden perc 
csak a feledésnek szánt sirgödrünkön ás?c És mi vár 
az elhunytra? Levetkezi-e földi gyarlóságait, megszü- 
nik-e összeköttetése velünk? mert hisz minden, mi vonz, 
ami meleget ad az ember keblében, egy gyengeség.c 
Vagy megdicsőülten is csak előbbi pályáját folytatja a 

