13 
alkkor sem uralkodott, midőn a világot özönviz mosta 
elz. A szabadságharc alatt a kihágásokért, melyek övéit 
is sújtják, épen ilyen általános kárhoztatásra  ragad- 
tatja magát: :Bki még csatáz a nép javáért, esztelenc. 
Mintha Lucifert hallanók, midőn Pharao-Ádámot oktatja " 
és szolgaságra utalja a népet: :Az egyesért van csak 
teremtve, ki nyakára hág. Az él csupán, utána milliók 
csak az egyes értékét növelik, magokban mit sem szá- 
moló jelek, amiket összeadnak vagy letörlikc. Madách 
tehát ez oldalról is odajut, hova minden utja vezet, a 
pesszimismushoz. De az utolsó percben ez egyszer meg- 
fordul és hitét nem engedi kihalni: reméli, eljön az idő, 
mikor :a nép is megnemesül, emberré lesz, gondolkodni 
fogc. Ez az egyetlen hangja a reménynek, mit Madách 
összes költészete hallat. Elég különös, hogy épen ő, ki- 
nek alaptermészete úgy hajlott a kétségbeesésre, kit 
oly lélekrázó családi szomorúság ért, most, az általá- 
nos csüggedés korában, midőn hazánk költői csak gyász- 
dalt énekelnek, jő, a kiábrándultság és sivár tagadás 
költője, most, a szózat jósolta sirgödör felett,  véré- 
ben fekvő nemzetünk felett, egy szebb jövőnek zeng 
lelkesült himnuszt, e dacos kiáltással: "Nem féltelek ha- 
zámlc Mint Arany János, Madách is betegágyon, a moz- 
galomtól félreeső magányban, családi körben  kinlódta 
át a válság perceit; de idevágó költeményeiben nincs 
nyoma oly emésztő tépelődésnek, minők Arany lelkét ak- 
kor gyötrék. Amekkora csapástól más elzsibbad,  Ma- 
dáchnak épen tettereje lendül fel tőle: :Az ősi bün 
küldött ránk sújtoló kart — kiált fel, — lánc helyét csak 
szent vér mossa le; hogy a jobb gyermek győzzön, Mó- 
zes elhalt a pusztában, s egy nemzedék vele. Nem fél- 
telek hazámlx E kétszeresen sajátos jelenség csak azt 
bizonyitja, hogy Madáchban a bölcselőnél egy erősebb 
lény is lakozott: a hazafi. Most már érthetjük, ha Luci- 









