21 

















. látoltabb emberésszel is rájöhetett volna, t. i. csináljon 
opportunizmust a kétkedés amaz alternativáiból, miket a 
teremtés megfejthetetlen titka kelt az emberben, és vá- 
lassza a könnyebbik, kellemesebbik részt: higyjen. Tehát 
csak a régi bölcselet elhasznált hagyományaihoz jutot- 
tunk vissza: szabad akarata, önbecsérzet s alázatosság, 
egymást ellensúlyozva. Elodázhatlan az a nyomasztó ki- 
csinyessegérzet, mivel ez a megoldás hat reánk, s 
vajmi fenségesnek tűnik fel Lucifer, ki e korlátolt le- 
mondással szemben a magasba törekvést képviseli. Fel- 
kiáltásában: :Miért is kezdtem emberrel nagyot, ki sár- 
ból, napsugárból összegyúrva, tudásra törpe, vakságra 
nagylc — mintha magát Madách-t hallanók, kinek min- 
den nagyot csak azért pillanthatott meg szeme, hogy 
lemondani tanuljon róla. Magában Ádámban sem oszlatja 
el az Ur vigasztalása a kiábrándultság fájdalmát:  en- 
nek utósajgását egyre érzi: "Csak az a vég, csak azt 
. tudnám felednilc Megadással küzdeni, ez az egyetlen, mi 
rája vár. Abból az optimismusból, melynek határáig el- 
erőszakolja magát Madách, nemcsak a hit melege, de a 
filozófia nyugalma is hiányzik. 
Az "Ember tragédiájaz a küzködő ember véglemon- 
dásával végződik, minek disharmoniáját csak növeli a 
felülről jövő biztatás. 
— Bizzál és küzdj, — szól az Úr. 
; — Minek? —  felelheti a kifáradt,  hitevesztett 
" Adám. 
