
29 
jét, kinek antik szobrán valóban a kereszténység hajnala 
dereng, — hű nő és odaadó anya, nemének eszmény- 
képe, ki már világos tudattal bir fenkölt rendeltetésé- 
ről. Amit előbb Pharao kedvese csak sejteni volt ké- 
pes, arra ő most egyenesen rá mutat mint végső vi- 
gaszára, éltetőjére a küzdés alatt majd összeroskadó 
férfinak. Lucia :nem zöld babértc de csakis családi 
enyketx kér férje számára. A családi boldogság az, ii 
hÁdámra vár, és minek sejtelme, hogy tudattá érlelőd- 
jék lelkében, hosszas kiábrándulásokon keli átesnie. Ek- 
kor ismeri meg, minő lényeges rendeltetést juttatott a 
végzet az ő létében a nőnek, kit addig kevésbe vagy 
sokba vett, de mindig félreismert. 
Miltiades-Ádám többi eszményének összetörtekor az 
egyetlen épen  maradtat, a nőt sem akarja  kimélni: 
mégis ez egyben talál megnyugvást. -Te nő, ki — úgy 
rémlik szivemnek — egykor lugast varázsoltál nekem 
a sivatagba, hogyha még fiamból polgárt nevelnél tisz- 
tes anyaként, bolond vagy: méltán gunyol a leány, ki 
festett arccal a bordélyban ül. Örülj, mulass, tagadd meg 
az erénytic De hogy elszáll a paroxismus, enyhülten adja 
meg magát sorsának. A nőnek, mint minden nemes kép- 
viselőjének láttára a végpercekben megnyugvás száll Ádám 
szivébe. A dolgok  ujjáalakitására azonban mégsem a 
Lucia kitüzte irányban halad, mert a reformot csak a 
nő eddigi viszonyának szélső megváltoztatásával hiszi 
elérhetni. Kéjben keres kielégitést, hogy a tehetetlenség 
kinjait találja, és mert sem Hercules erejével, sem Proteus 
változatosságával nem rendelkezik, érezni kezdi, hogy a 
gyönyör csak a lankadottnak üditő ital "s annak halál, 
ki habjaiba dülc. Szive e zsibbadás közt is meg-meg- 
dobban. Sergiolus-Ádám érzelmesen suttogja az ölében 
ülő kéjhölgynek: :Miért is dobog szived annyira, nem 
nyughatom felettec. A nő sietteti érzelmeinek világosabb 
