fereg. Ha nem szakit, önárnyától remeg, mástól s magá- 
tól elrabolva a kéjt. Miért nem jár középen?z Ugyan- 
azon okoskodási menet, mint Ádámnál, ugyanazon sza- 
vak, de sophisticus következtetéssel. 
Eddig a férfi s nő, ha tévedtek is kölcsönös  vi- 
szonyuk felfogásában, együtt tévedtek; mostantól kezdve 
azonban mély űr nyilik köztük, s ez űr két oldalán, 
bár egymáshoz közeli, elválva halad útjuk; a nő, mint s 
scsodás kevercse rossz s nemesnekc, a férfi jobb fe- 
lét magával viszi, megbénítva lelkének szárnyalását. Elébb 
a lovagerény, a középkor ascefismusával döfött tőrt a 
férfi szivébe, most tudományos buvárlatai közt bénítja 
meg a férfit a nő gyarlósága. Keppler-Ádám, hogy neje 
hiuságának eszközt szerezhessen, elárulja,  megfertőz- 
teti tudományát, sz édelgést űzve belőle; lelkének mégis 
"lemondás, csalódáscx kinjaitól kell vonaglania: "Oh, nő, 
ha te megbirnál érteni; ha volna lelked oly rokon velem, 
minőnek első csókodnál hivém, te büszke lennél ben- 
nem s nem keresnéd kivül a boldogságot körömön! Oh, 
uő, mi végtelen szerettelek, szeretlek most is, ah de 
táj látnom, mily nemessé lenné szűd, ha nő lehetnél! 
.. . Elválnék tőled, szivemet kitépném, ha fájna is, tán 
nyugodtabb lehetnék, s te is nélkülem boldogabb le- 


hetnel; de együtt kell tűrnünk, míg a sir feloldc. A mo- 4 
dern kor házasságtörési drámáinak előhangja ez, ke- na 
serű rezignációval szőve át, kibékítő vég hián:  Ma- Hő 
dáchon sehol annyira nem érzik szubjektiv szenvedés, b 
mint itt. Fájdalma ugyan nem teszi igaztalanná és ne- A 
w, 
mes elfogulatlansággal mondatja Kepplerrel jónak a nőt, 
ruházza minden bünét a korra; de ép maga Keppler vallja 
meg, hogy ő átalakítólag tudna hatnia kor bünös szel- 
lemére, ha igaz nőiesség varázsa állna mellette. Midőn pi 
mint Danton, egy-egy nőben látja megtestesülve a múlt : 
hagyományaiból egyfelől az örök igazat és szépet, más- 

