
32 
felől a jelen felzavart rút szenvedélyeinek állatiasságát: 
ép annak tudata kelt benne reményt egy tisztultabb jövő 
iránt, hogy az előbbi alak, az eszmény örökre élni fog 
és lassan elfoglalja a világot, noha az utóbbi, a vad 
erőszak ideiglenesen diadalmaskodik. A napjainkbeli szo- 
ciálizmus nyomora közt, hol önzés, nyegleség, a bün ösz- 
szes fajai virulnak: a nő, ki minderre költőiség báját 
vonhatná, szintén. elsilányul s elsilányultában megutál- 
tatja Ádámmal e rémképeket, tova üzi körükből. De a 
határon, mielőtt uj utjára lépne, megtisztult nőiség int 
felé biztatólag, a viszontlátásra. 
HK phalanstére ész-világában, a férfi és nő végre 
megérti egymást, de ezúttal már a társadalom lép közé- 
jük, mint amely a sziv legnemesebb indulatait, az éden 
e kései sugarait, az anyaszeretetet, a szerelmet őrültség- 
nek tekinti. Most ébred Ádám annak tudatára, mi volt 
egész multjának rugója: "Mi a világon nagy és nemes 
volt, mind ily őrülés!lc A szellemvilág régióiba haszta- 
lan távozik e föld sarából, ide vágyik vissza, ismét a 
nő mellé: "Aztán meg ő! meg ő! El kelle tőlünk annak 
is maradni? Szerelem és küzdés nélkül mit ér a lét?c S 
csakis akkor akar felhagyni a küzdéssel, midőn a nőt 
teljesen lealjasulva találja: midőn az éden visszájában, 
a kihűlt földön az utolsó emberpárral, a nő álattá Sü- 
lyedve lép elébe... 
Igy látjuk a nőt a férfi sorsának kiinduló pont- 
jává, egész létünk központjává téve: a végső nagy for- 
dulatot is ő idézi elő. A megsemmisülni akaró embert 
ő adja vissza az életnek, midőn az összes emberiség 
csalódásaiért az emberi lét, a családi élet enyhével kár- 
pótolja. Ádám, ki öngyilkosságra indult, arról értesül, 
hogy apaság vár rája. Ha Byron írja az "Ember tragé- 
diájátc, Ádám most szentségtörő átkokat zúditna az 
égre, amiért így megtagadtatott tőle, hogy öngyilkos- 

