
35 
ságokat költészetünk fel nem mutat. Itt egész Kraft- 
genie minőségben jelentkezik a költő. 
Erről az oldalról, rhapsodiái s ama töredékek mel- 
lett, melyek szétmarcangolt szivének vérző darabjai, drá- 
mái mutatják főleg. A dráma az a műfaj, mely legjob- 
ban megfelel az ily költői egyéniségnek: a Sturm- und 
Drangperiod emberei mind drámaköltők voltak, a francia 
romantika e téren vivta meg nagy harcát, s Katona 
meg Czakó alkotásai is e térről valók. 
Hogy költőnk sekélyes komikai ere dacára Aristo- 
phanest kisérelte meg utánozni, ezt mint jelleméből ki- 
folyó kuriozumot vehetjük tudomásul: bennünket komoly 
szinművei érdekelnek közelebbről. Ezeknél a műforma a 
határokon túl tágítva, az irodalom ama felemás  mű- 
fajává alakúltan mutatkozik, melynek  könyvdráma a 
neve, s melyben rendesen legkevesebb a drámai és leg- 
több a könyv, esetleg épen a pamílet-elem. K színszerű- 
ség itt csak keret, melybe bizonyos tendenciák megtes- 
tesülései beilljenek; a költő kevésnek tartotta, hogy egy- 
maga monologizálja el eszméit, egy csapat aiakot ve- 
zet tehát elénk, hogy külön-külön szócsövül használ- 
hassa mindannyiukat. Ugyszólva, az egész darab csak 
valamely eszme, az ezt fejtegető tirádák kedvéért ké- 
szült. Legjobb esetben egyes helyzetek kedvéért, me- 
lyeknél inkább a jelenetben kifejeződő gondolat érdekli a 
költőt, mintsem alakjai; inkább ezek külső attitudeje, mint 
benső életünk. Tévedés volna tehát mint előadásra szánt 
műveket venni tekintetbe e drámákat, mikor még a szin- 
szerüség kezdetlegesebb feltételeit is nélkülözik: hiszen 
Mózes-ben Jehovának szinről-szinre megjelenítése is 
az utasítások közt van. Egy szindarabnak különben is 
logikailag összefüggő, kerek esemény, szabatosabban 
szólva: cselekvény képezheti tárgyát, melynek hullám- 
gyürüje a keletkezés, elpattanás s elsimulás folyama- 
35 

tá áss 
ar. 
a a 
tág át 
2 ao tás a als. 
