49 
mazza, melynek értelmében az ember tudatában emlé- 
kezet gyanánt él a praeexistentia, sőt a jövőnek sej- 
telme is már meg van. E misztikus, az egyént több 
részleges egyénre oszlató hit, kevéssé költői jelképezés 
gyanánt jelen meg itt. Mig Faust a maga egyéniségében 
az emberiségnek egész lelki világát összpontosítja, Ádám 
a külvilág váltakozásában egyénietlenül el, az összesé- 
géből egyesekre szétoldott emberiségnek  individumait 
próbálgatja magára. Faust lélektani igazság; Ádám al- 
legorikus szerepcsere. Ádám mindegyre kosztümöt vál- 
toztat, mert egyik alakjának sem tud megfelelően érezni 
a eze. 
tán a csalódás és remény körforgását, s igy a világ- 
történelmi panorámának képváltozásait. Kor s helyhü- 
ség helyett, ami környezetének produktumául tüntetné 
fel az alakot, és igy a  korszellemnek tehetné hordo- 
zójává, főhősévé tehetné annak a nagy drámának, mit a 
világtörténelem egyes szakai valóban képeznek: ehelyett 
csak egy napjainkbeli bölcselőt állit oda költőnk, hogy 
az sorban próbálkozzék a legellentétesebb szerepekkel 
és alig fogott az égyikbe, már a másik után vágyakozzék, 
miután ilyennek léteztéről van tudomása. E szerepek 
Madáchnál mind tragikusakká vannak változtatva: Pha- 
rao, Miltiades, s a mi nevük, mindannyi mal-áa-propos 
született álmodozók, kikre a céltévesztett élet késő ki- 
ábrándulásának tragikuma nehezedik. K végső lemon- 
dás, a megbékülés aztán más irányzatot ad a befeje- 
zésnek és a maga kicsinyességében mutatja be e sze- 
repek vivőjét, Ádámot, kinek sorsa utoljára, végelem- 
zésben nem lesz az ember tragédiája. A pessimismusnak 
ez elhazudozása miatt a tragikus individuumok után 
Ádámnak, mint ősszülőnknek alakja tragikaiatlanul ál! 
elénk ismét, hogy a tragédia bevégeztével a lemondás 
Modern Köyyvtár 128. 4 
