ÖVERANAGÁTY GZ KORRA ÖK ÍNY GAGE NYLÉTE E ÉRÉTBLÁTÁNK TTOEÉ TB TAK RAN VEÉLMA S RAK ANT YY TEV) 
" 
. nak teremtett. Ily közel esik egymáshoz a tudomány 
történeti és logikai, fogalmi fejlődése, ennyire következetes 
a tudomány élete. Mindenütt azt a benyomást nyerjük, 
hogy a tudomány is, mint a szervezet általában, he- 
lyes sorrendben emelkedett fel az egyszerütől az összetett 
felé, mintha valamely saját életet élő, magát szabályozó 
és asszimiláló képességekkel biró lény volna. 
Természetesen megérthetjük, hogy honnan ered a 
tudománynak ez a sajátsága. A tudományt az emberi- 
ség legkiválóbb elméi mindenkor a legnagyobb erő- 
. megfeszitéssel fejlesztették. Miásszóval: a tudomány min- 
denkor ugy fejlődött, hogy a legcsekélyebb ellentállást 
kifejtő pontjain, a legkönnyebben lebirható helyeken nö- 
vekedett. Azután addig várt, mig akár a tudomány 
egyik mesgyés területének párhuzamos fejlődése, akár 
egy különösen nagy tehetségü elme feltünése kijebb nem 
tolta egy darabbal a legszélsőbb határt. A tudomány 
tehát szakadatlanul olyformán dolgozik, hogy létrehozza 
azt a maximumot, amelyre abban a korban egyátalán 
képes: azután be kell hogy várja, mig ezt a müvét 
tulszárnyalják. Teliát a tudomány természetes fejlődése 
ténylegesen a könnyebbtől a nehezebb felé halad, ami " 
a problémákat illeti. Másrészt belső kialakulása éppoly j 18 
gyakran az összetetből az egyszerü felé irányul, mert a 
legegyszerübbhöz, azaz a legátfogóbb és legáltalánosabb a 
tételhez a legnehezebben, tehát a legkésőbben jutunk el. 5 
RK tudománynak még egyéb, az élethez hasonló je- § 
. lenségeit figyelhetjük meg különösen napjainkban, midőn 
§ mindenki, aki a roppant birodalom egy kis darabját 
műveli, teljes világossággal átlátja, hogy mily csekély 
az a terület, amelyet emberi erejének végső megfeszi- 
tésével megmunkálhat, vagy csak megismerhet. Belát- ) 
juk, hogy a tudomány össz-szervezetében az egyes ku- 
tató csupán a sejt szerepét játssza. A tudomány to- 

