müveket. Viszont megforditva a japán képtelen az európai 
mütárgyat valóban mütárgyként élvezni. Lehet hogy egyik 
vagy másik árnyalatát meg tudja becsülni, amelyik tán 
hazai miüvészetében nincsen kifejlődve, de érzésének az 
európai müvészet általában épugy idegen, mint nekünk a 
japáni. És ez többé kevésbé érvényes a közelebb rokon 
népekre és fajokra is. Ez éppen az ujabb, jobb müvészeti 
fejlődésnek az eredménye, hogy elismerjük a imiüvészet 
tősgyökeres természetét és hogy hozzá van nőve ahhoz, 
ami az egyes népcsoportokat egymástól elkülöníti. A mü- 
vészetnek természetesen vannak nagy területei, amelyek 
általánosan emberiek. De ezeket az általános emberi viszo- 
nyokat nem tudja a helyi, időbeli, egyszóval egyéni vonat- 
kozások hangsulyozása nélkül jellemzően ábrázolni, mert 
éppen ebben rejlik erejének a java. 
Látva a tudománynak ezt a sajátos különállását az 
emberiség egyéb szellemi tevékenységeivel szemben, fel- 
ötlik a kérdés: mi a tudomány lényege, mi a sajátos 
természete, mi okozza azt az általánosan emberi vonatko- 
zását, amelyet benne felismerünk? Csak gondoljunk mai 
ülésünkre, arra, hogy az egyik szónokunk a keleti tengeren, 
."a másik pláne az Atlanti oceánon kelt át, hogy előttünk 
beszéljen. És a leikesség, amellyel Önök mindkettőjüket 
üdvözölték és előadásukat megköszönték, kétségtelen tanu- 
jele annak, hogy mindkét férfiu oly gondolatokat fejtett ki 
Önök előtt, amelyek Önöket is bensőjükben foglalkoz- 
tatták, amelyek az Önök szivét, érzését és elméjét megillet- 
ték. Tehát sem földrajzi, sem nemzeti távolságok csöppet 
sem akadályoztak meg bennünket abban, hogy eme vezé- 
reink szellemi munkáját éppen ugy magunkévá fogadjuk, 
mintha velünk egy nyelvet beszélő honfitársaink lennének. 
A tudomány létezését nem ritkán a kiváncsiság 
általános pszikologiai tulajdonságára szokták visszavezetni, 
arra a szükségletre, hogy kivánjuk megismerni azt, ami 

