126 
eller anden Ø i Oceanet. Steller beskylder Bering for at tage 
for meget Hensyn til sine underordnede Officerer, men disse 
have formodentlig rejst Modbeskyldningen, at han tog for 
meget Hensyn til de lærde, i hvert Fald er det ofte ble- 
ven lagt ham til Last, at han — overensstemmende med In- 
struxen — drog la Croyére ind i Raadslagningerne i Avat- 
scha. — Desuden var Steller et hidsigt Hoved og en liden 
skabelig Natur, der holdt enhver Tanke fast til det yderste: 
Det fremgaar af mange Punkter i hans Beskrivelse, at han 
paa hele Rejsen var geografisk desorienteret og selv efter 
Hjemkomsten bildte sig ind, at de to Verdensdele kun vare 
adskilte ved en snever Kanal”””), — Han lod sig lede af 
videnskabelige Iagttagelser, og, da »Sct. Peter« ikke sejlede 
længere borte fra Aléuterne, end at Søgræs, Robber og Fugle 
kunde vise sig, forestillede han sig stadig, at de vare inde 
under den nye Verdens Fastland. = Søofficererne søgte deri- 
mod Vejledning i Lodskud, men, da deres Sejlretning førte dem 
ud paa Stillehavets store Dybder, hvis Rand meget stejlt stiger 
op til Aléuterne, kunde deres Maalinger ingen Vejledning give 
dem, og paa flere Punkter har Steller utvivlsomt Ret. Den 
væsentligste Grund for hans Klager maa: dog søges i Chefens 
Sygdom, og det er let at indse, at Berings overlegne Sø- 
mandsdygtighed vilde have sikret Togtet et andet Udfald, 
hvis ikke Skørbugen, endog paa et meget tidligt Tidspunkt, 
havde undergravet hans Kraft. — 
Efter en Rejsebøn afsejlede Skibene den 4de Juni 1741. 
Forhaabningerne vare store, den nye Verden skulde endelig 
