156 
øst for Kamtschatkaflodens Munding, fastholdt de endnu 
Troen paa, at de befandt sig under Fastlandets Kyst. Om 
Natten stode de nord i for at holde sig fri for Land, da de 
frygtede Storm, med stort Besvær bjærgedes de rebede Mers- 
sejl, men det afmægtige Mandskab maatte lade Resten staa, 
og om Natten sønderslog en østlig Storm Styrbordsvanterne 
paa Stormasten, saa denne ikke længere kunde føre Sejl. 
Næste Morgen, en klar og herlig Novemberdag, samledes. 
hele Besætningen til.en sidste Raadslagning. 
Alle, der kunde krybe eller gaa, Officerer som Menige, 
slæbte sig hen til Chefens Kahyt for at høre deres Dom. 
Jeg har allerede gjentagende gjort opmærksom paa, at Bering 
ikke havde den souveræne Magt, som en Skibschef i vore 
Dage er forlenet med, og den frygtelige Sygdom, der havde 
overmandet ham, forringede end yderligere hans Indflydelse, 
men ingensinde viste Regeringslovenes Bestemmelser sig i et 
slettere Lys end ved denne Lejlighed. Waxel og Khitrof, 
der vare blevne enige om at sætte Skibet ind. paa den for- 
anliggende Kyst, søgte før og under Raadslagningen at be- 
væge Mandskabet til at stemme for denne Beslutning, men 
Bering satte sig derimod og opbød de sidste Rester af sin 
Energi for at redde Expeditionen. »Vi have endnu en brug- 
bar Fokkemast« — sagde han — »vi have 6 Fade Vand til- 
bage, og efter saa mange udstandne Lidelser maa vi vove 
det yderste for at naa' Avatscha.«  Waxel og Khitrof søgte 
strax at tilintetgøjøre Virkningen af denne fornuftige Tale, men 
de underordnede vare dog blevne tvivlraadige og vilde kun 
