V. B. WITTROCK. VIOLA-STUDIER I. 1 3 



En blick på bilderna 22, tan. I och 34 tafl. III m. fl., visar oss, att 

 kronbladen hos den nyutslagna blomman äro mycket mindre än hos den äldre. 

 Dessa blad fortsätta nämligen att växa flera dagar efter blomningens början och 

 detta till den ovanliga grad, att de såsom fullvuxna äro mera än en half gång 

 så stora, som de voro såsom nyutslagna. I sammanhang härmed må nämnas, 

 att foderbladen, liksom äfven ståndarne och pistillen redan vid blomningens 

 början i det allra närmaste uppnått sin definitiva storlek. 



Till formen afviker den unga blomkronan från den äldre derigenom, att 

 dess blad äro relativt betydligt bredare, hvilket medför, att blomkronan i sin 

 helhet får en mera rundad omkrets. Det nedersta kronbladet är såsom ungt 

 ofta nog försedt med en kort spets; såsom gammalt blir det ej sällan urringadt 

 just på samma ställe, der spetsen en gång befunnit sig; se t. ex. bilderna 34 

 och 35, tafl. III. 



Den mest i ögonen fallande olikheten mellan den unga och den gamla 

 blomman beträffar blomkronans färg. Till motsats mot det stora flertalet fa- 

 nerogamer blir blomkronan hos Viola tricolor högre och kraftigare färgad, ju 

 äldre hon blir. Den nyutslagna blomkronan är regelmässigt af en blek färg 1 ); 

 jfr. talrika bilder på taflorna I — IV. Ofta nog är hon alldeles ofärgad och 

 det till och med hos sådana varieteter, der hon såsom fullvuxen prydes af en 

 mycket stark färg. Ett särdeles instruktivt fall visar oss bild. 34, tafl. III. Hos 

 den yngsta af de tre blommorna (på bilden den mellersta) är blomkronan så 

 godt som ofärgad ; hos den något äldre (den till venster) har en violett färg- 

 skiftning börjat framträda på de begge öfversta kronbladen; och hos den äldsta 

 blomman (den till höger) har den violetta färgen utbredt sig öfver alla kron- 

 bladen. På ett liknande sätt vexla blommorna färg efter åldern hos nästan 

 alla V. tricolor-former. Hafva de unga blommorna en ljusgul färg, blifva de 

 gamla höggula; äro de unga ljust violetta blifva de gamla mörkt violetta; äro 

 de unga rosenröda, blifva de gamla mörkröda o. s. v. Hos den V. tricolor- 

 form, som jag benämner typica (se längre fram), förändra blott de begge öfversta 

 kronbladen färg, i det att de öfvergå från nästan hvitt eller svagt violett till starkt 

 violett, under det att de tre nedre kronbladen förblifva så godt som ofärgade; 

 se bild. 22, tafl. I. 



Detta anmärkningsvärda sakförhållande, att Viola tricolor-blomman i myc- 

 ket betydlig mån förändrar storlek, form och färg efter olika stadier uti sin 

 individuella utveckling, synes hittills nästan helt och hållet hafva undgått Viola- 

 forskarnes uppmärksamhet. Att ett och samma Viola-stånd burit blommor af 

 olika utseende, har af en och annan blifvit iakttaget, men denna iakttagelse 

 har ej ledt till en undersökning, som kunnat lemna den rätta förklaringen öfver 

 förhållandet, utan har utan vidare tydts derhän, att blommor af V. tricolor a 

 och V. tricolor 8 arvensis kunna förekomma hos ett och samma individ. Till 

 och med den eljest så klarsynte Herm. Müller visar sig i »Die Befruchtung 

 der Blumen durch Insekten» se saken på detta sätt. Han gör nämligen vid 

 tal om V. tricolor a och dess »varietet arvensis», som han funnit växa blan- 



J ) Frånsedt den del af blomman, som bär honungstecknet. Detta framträder nämligen med 

 nästan full färgstyrka redan från början ; se t. ex. bilderna 22, tafl. I och 34, tafl. III. 



