1,6 ACTA HORTI BERGIANI. BAND 2. N:0 1. 



Jemte dessa normala grenar finnas regelbundet också accessoriska sådana. 



De accessoriska grenarne äro af två slag. Uti de nedersta örtblad- 

 vecken**uppträda de lateralt, bredvid de normala vegetativa grenarne. De ut- 

 vecklas betydligt senare än dessa, understundom först vid början af en följande 

 vegetationsperiod. Uti de blad veck åter, ur hvilka florala skott, blomskaft, ut- 

 gått, uppträda de serialt, ofvanför blomskaftet. Af båda slagen har jag blott 

 sett en och en i de särskilda bladvecken. 



Hos de från den primära axelns, hufvudskottets, nedre bladveck utgående, 

 starka vegetativa grenarne utvecklas florala axillära skott, blomskaft, relativt 

 tidigare än hos hufvudskottet. Blott ur de två eller tre nedersta örtbladaxillerna 

 framkomma vegetativa skott; redan i den tredje eller (oftare) fjerde uppträda 

 florala skott, hvilka sedermera regelmässigt återkomma i hvarje följande axill. 



Beträffande de vegetativa bladen må följande nämnas. Hj ert b laden äro 

 små samt äggrunda med trubbig, svagt urnupen topp; se textbilden i c. De 

 qvarsitta understundom vid början af växtens blomningstid; se bild. 21, tafl. I. 



Primärbladet skiljer sig från de öfriga örtbladen derigenom, att det är 

 mindre samt har bladkanten försedd med blott en eller två, små inskärningar; 

 se textbilden 1 fp. 



Att hjertbladen sakna stipler är sjelfklart. Samma kan förhållandet vara 

 med primärbladet och derjemte med ett eller två af de nedersta örtbladen. 

 Men ofullständigt, ofta ensidigt, utvecklade stipler finnas understundom redan 

 hos primärbladet; se textbild. 1 //, fliken till höger vid basen. Först det 

 fjerde eller femte örtbladet erhåller fullt utvecklade stipler; se bild. 21, tafl. I 

 och textbild. 1 st. 



Särskildt att beakta i afseende på örtbladen är, att de uppträda med 

 mycket olika gestalt vid olika skeden af växtens utveckling. Bladskifvorna 

 hos den unga plantans första fyra till fem örtblad äro breda, nästan hjertlika 

 och trubbiga; se bild. 21, tafl. I och bild. 34, tafl. III nedersta bladet. Hos 

 de derpå följande äro de äggrunda eller ovala och svagt tillspetsade. Hos de 

 öfre åter äro de smala och nästan lancettlika; se bild. 23, tafl. I och bild. 

 37 — 40, tafl. III. Mellan dessa tre grundformer finnas regelmässigt jemna öfver- 

 gångar från den ena till den andra. 



På ett liknande sätt förhåller det sig med örtbladens basala sidodelar, 

 stiplerna. Dessas ändflik är bred och trubbig hos de nedre bladen, under 

 det att den hos de öfre är smal och spetsig; jfr. bild. 34, de tre nedre, okolorerade 

 bladafbildningarne, samt bild. 38, tafl. III. Antalet sidoflikar vexlar på följande 

 sätt. De inre — d. v. s. de som vetta mot örtbladets skaft — kunna vara 

 1 — 4 (vanligen äro de två). De yttre kunna vara 2 — 8 (vanligen äro de 5); 

 jfr. örtbladbilderna på taflorna II — IV. 



Jemte de nu omtalade, klorofyllförande vegetativa bladen finnas under- 

 stundom också klorofyllösa sådana, fjällika lågblad. De uppträda blott sällan 

 hos V. tricolor °e?iui?ia, nämligen på någon gång förekommande, öfvervintrande 

 höstgrenar, som utvecklat sig temligen djupt nere uti mossa, som tillfälligtvis 

 kommit att omgifva stammens bas. Hos de psammofila V. trico/or-formema 

 äro dylika lågblad deremot rätt allmänna; se strax härnedan. 



Nu några ord om växtindividens varaktighet hos V. tricolor. Ide 



