V. B. WITTROCK. VIOLA-STUDIER I. 67 



tibus; pet. infimo roseolo vel albido, lamina obovato-triangularis, striis 

 nectareis mediocribus, plerumque simplicibus, divergentibus ; calcare appen- 

 dicibus sepalorum duplo fe re longiore; horreolo pollinis ssepius semi- 

 aperto; granulis pollinis plurimis tetragonis, ceteris pentagonis; genu 

 styli submagno; collo pistilli macula obscura praedito; capite pistilli 

 a fronte viso lateribus concavis. 



Hab. in Scania prope oppidum Ystad in locis arenosis litoris Maris Baltici (Collega 

 schölte G. E. Ringius). Planta in horto botanico Bergiano annis 1895 et 1896 culta est. 



V. tricolor * amviotropha (af grek. ttft^ioTQoq>os^ i sand växande) är, såsom 

 subspecies-namnet vill antyda, en psammofil viol. Liksom öfriga sådana blir den 

 under gynsamma förhållanden perenn. Stammen är mera upprat än hos psammofila 

 violer i allmänhet. Bladen äro, såsom bild. 45, 46 och 49, tafl. IV visa, dels — de 

 nedre — äggrunda framåt mer eller mindre tillspetsade samt stundom något hjert- 

 lika vid basen; dels — de öfre — äggrundt lancettlika och enligt regeln kortare 

 än motsvarande blad hos V. tricolor * genuina. De äro ej köttiga, men nästan 

 glatta; blott bladskaftet och nedre delen af bladskifvan äro hårbräddade samt un- 

 dersidans nerver i ringa grad finhåriga. Stiplernas beskaffenhet varierar högeligen. 

 Bilden 45 b visar stipler med temligen bred, något sågad ändflik samt sex sidoflikar 

 på yttre sidan och två på den inre; bilden 45 c sådana med helbräddad ändflik 

 och nästan samma antal sidoflikar. Bilderna 46 b och c åter visa sådana med 

 helbräddad ändflik samt blott två (eller en) sidoflikar på den yttre sidan och 

 en (eller två) på den inre. Stiplernas sidoflikar samt ändflikens nedre del äro 

 hårbräddade; föröfrigt äro stiplerna glatta. 



Blomfoderbladen äro än hårbräddadt finsågade, än alldeles helbräddade. 

 Deras längd uppgår till omkring hälften af kronbladens; jfr bild. 44, 45 och 

 48, profilteckningarne. Kronbladen äro strax efter blommans utslående helt 

 små och nästan ofärgade, se bild. 44, blomman till höger. Såsom fullvuxna 

 blifva de ungefär dubbelt så stora samt, normalt, rosenfärgade, de begge öf- 

 versta kraftigt, de tre nedre svagt; se bild. 44, blomman till venster, som är 

 målad efter ett spontant exemplar från Ystad. Blomman (den utslagna) i bild. 

 45, som äfven är målad efter ett spontant Ystads exemplar, är ännu för ung 

 för att kunna ega sin definitiva färg. Bilden 213, tafl. XII visar blomman hos ett i 

 Bergianska trädgården från frö uppdraget exemplar. Färgen är här något blekare. 



Det nedersta kronbladet är relativt litet och föga bredt (jfr. V. * coniophila, 

 bild. 153, 156, 158 och 159, tafl. X). Sporren är kortare i förhållande till 

 foderbladens bihang än hos andra psammofila violer. Pollenmagasinet är half- 

 öppet (månne alltid?); såsom bild. 214, tafl. XII visar. Flertalet af pollenkor- 

 nen är fyrsidigt, mindretalet femsidigt. Stiftet är något litet böjdt bakåt och 

 försedt med ovanligt högt knä; halsen eger en starkt markerad mörk fläck, 

 och hufvudet, sedt framifrån, har mer än vanligt konkava sidor; se bild. 46. 



Af denna underart har jag sett två något afvikande former, som före- 

 komma vid Ystad bland hufvudformen. Den ena, som jag benämnt f. omata, 

 af hvilkens blommor fig. 48, tafl. IV lemnar en afbildning, utmärker sig genom 

 att hafva alla kronbladen starkt rosenröda, honungsstrecken långa och kron- 

 bladen, isynnerhet det nedersta, längre och smalare än vanligt. Den andra, 



