V. B. WITTROCK. YIOLA-STUDIER I. 79 



färg. I likhet med Herm. Müller är jag böjd för att antaga, att utvecklingen 

 af den enskilda blomman i nämnda afseende gifver en god fingervisning be- 

 träffande den väg som de särskilda växtformerna gått vid sin utveckling ur 

 hvarandra 1 ). 



På samma sätt som den enskilda Viola tricolor-blomman i sin första ung- 

 dom regelmässigt är gulhvit (eller nästan ofärgad), för att genom svagt violett 

 eller rödt under sin ynglingaålder till sist uppnå en kraftigt violett eller röd 

 färg under sin mannaålder, på samma sätt torde de blekgulblommiga formerna 

 vara de som först hafva uppträdt; ur dem hafva utvecklats de svagt violett- 

 eller svagt rödblommiga, och ur dessa till sist de kraftigt violett- eller rödblom- 

 miga. Likaledes synes mig en svagare utveckling af honungsstrecken kunna 

 antagas tyda på en relativ ålderdomlighet hos växtformen, under det att en 

 kraftig utveckling af dessa för växten så vigtiga tecken torde peka på större 

 ungdomlighet och én högre ställning uti växtformernas genetiska serie. 



Med tillämpning af dessa grundsatser har jag på ofvanstående tafla ordnat 

 V. tricolor-formerna. så, att den blekgulblommiga f. albida bildar basen för det 

 hela, och att från denna utgå de olika grenar, som synas mig kunna urskiljas, 

 nämligen den höggulblommiga, den violettblommiga och den rödblommiga. 



För att först nämna några ord om den höggulblommiga grenen, är 

 den nära slägtskapen mellan f. albida och f. lutescens påtaglig; en mellanform 

 mellan båda har förut (sid. 65) blifvit omnämnd. Ur rent gulblommig f. lutescens 

 liar framgått en något högre form med de begge öfversta kronbladen violetta 

 (se bild. 33, tafl. II), och sannolikt ur denna (genom bortfallna mellanformer) 

 f. aureobadia, hos hvilken den gula färgen är förherrskande blott på det ne- 

 dersta kronbladet. 



Den violettblommiga grenen kan betraktas såsom hufvudgren, då till 

 honom hör det största antalet former. Hit hör i främsta rummet den form, 

 som sedan gammalt ansetts såsom den typiska inom hela formkretsen och som 

 jag också derföre benämt f. typica. Hos honom är f. albida ' s färglöshet qvar 

 på de tre nedre kronbladen; blott hos de båda öfversta har den violetta fär- 

 gen gjort sig gällande. Genom en serie af mellanformer är f typica intimt 

 förbunden med den helt violettblommiga f. versicolor; och ur denna hafva — 

 i främsta rummet medelst en högre utveckling af honungsstrecken — framgått 

 dels subf. septentrionalis ; dels f. sitbornatissima. Såsom en liten sidogren från 

 f. typica torde f. anopetala böra uppfattas, med subf. subtypica såsom förmed- 

 lande mellanlänk. Till en annan sidogren anser jag höra den psammofila *steno- 

 chila, af hvilken en form, var. depressa, knappast nämnvärdt höjt sig öfver f. 

 albida 's nivå, under det att hufvudformen genom kraftigt färgade blommor och 

 väl utvecklade honungsstreck nått upp till jemnhöjd med f. versicolor. 



Den rödblommiga grenen är på ett intimt sätt förenad med f. albida 

 genom den bleka subf. embesce/is; jfr. bild. 27 A med 30 B, tafl. II. Ur 

 subf. crubescens har otvivfelaktigt framgått den rosenröda f. roseola, och ur 



') »Nach dem biogenetischen Grundgesetze dürfen wir annehmen, dass das Einzelwesen 

 [die Blume der Viola tricolor alpestris] hier in raschen Verlaufe nur dieselbe Reihenfolge von 

 Entwicklungsstufen durchläuft, welche seine Ahnen langsam nach einander erreicht haben.» 

 Herm. Müller, Alpenblumen, sid. 159. 



