V. B. WITTROCK. VIOLA-STUD1ER I. IO3 



som har en jämförelsevis liten skifva, eger en mycket lång sporre och vanligen 

 blott fem korta, men särdeles tydliga honungsstreck. Honungsfläckens främre 

 del är svafvelgul, dess bakre del höggul; se bild. 99. På denna sitta encelliga, 

 klubblikt cylindriska, orangefärgade hår, sådana som bilden 101 visar uti 150 

 gångers förstoring. Vid ingången till det nedersta kronbladets rännformiga 

 del sitta — med samma uppgift som hos V. lutea Huds. ; se sid. 28 — 

 två kraftigt utvecklade hårtofsar; se bild. 99. Pollenmagasinet är nästan 

 slutet. De hår, som bilda dess sidoväggar hafva särdeles starka utskott på sin 

 öfre del; se bild. 100 (förstor. 1 y°). Pollenkornen äro dels fyrkantiga, dels 

 femkantiga, blandade till ungefär lika antal. Stiftets knä är stort, mycket böjdt 

 och understundom hårigt; se bild. 98 och 103. Pistillens hals saknar vanligen 

 (åtminstone hos höstblommorna) mörk fläck; någon gång finnes en helt liten 

 sådan. Pistillens hufvud är, sedt framifrån, nästan qvadratiskt eller transversalt 

 rektangulärt med afrundade hörn; sedt från sidan har hufvudet nacken något 

 konkaverad; se bild. 98 och 103. Underkäksutskotten äro medelmåttigt håriga. 

 Märkesöppningen vetter framåt-nedåt. 



Arten har sitt hemvist uti högfjällen i Frankrike (Alperna och Jura), 

 Schweiz, Bayern, Italien, Österrike och Ungern. 



X. Viola cornuta l. 



Lange in Willk. & Lge., Prodr. Flor. Hisp., vol. II, pag. 700; 1880. 



kon. tab. nostr. VII, fig. 93 — 96. 



Additamentum ad descriptionem 1. c. datam: 



Petala media subdeflexa. Striae nectareae longse, indistinctae. 

 Macula nectarea straminea vel albida. Canalis petali infimi penicillis 

 pilorum breviorum unicellularium duobus lateralibus ornata. Horreolum 

 pollinis subclausum, elongatum. Granula pollinis pleraque tetragona, 

 pauciora trigona, paucissima pentagona. Genu styli mediocre. Collum 

 pistilli erectum, macula obscura destitutum. Caput pistilli elonga- 

 tum, processibus maxillaribus valde hirsutis, orificio stigmatis subparvo, 

 prorsum vergente. 



Planta — et forma lypica et forma albiflora — in horto botanico Bergiano annis 

 1889 — 1896 culta est. Semina ex hortis compluribus accepimus. 



I afseende på det vegetativa systemet må erinras derom, att stiplerna ej 

 äro parklufna med ändflik, utan nästan äggrunda med snedt hjertlik, stjelk- 

 omfattande bas samt grofsågad kant; se bild. 93 a, tafl. VII. 



Såsom V. cornutas mest egendomliga karakter, genom hvilken hon skiljer 



