io6 



ACTA HORT! EERGIANI. BAND 2. N:0 I. 



talis, I, sid. 462) samt på Krims högsta bergstoppar (Marschall a Bieber- 

 stein, 1. c). — 



Nedanstående tafla är afsedd att i lätt öfverskådlig form angifva den åsigt 

 om de nu behandlade elfva Viola-arternas inbördes förvandtskaper, till hvilken 

 jag under mina studier kommit. 



altaica Ker. 



Viola 

 munbyana B. & R. calcarata L. 



latisepala Wettst. 



cor mit a L. 



lutea Huds. 

 fJ grandiflora (L 



hispida Lam. 



I i 



iricolor (L. 



declinata W. & K. 



alpestris (DC.) Wittr. 



I 



* airtisepala Wittr. 



I 



I 

 v 



arvensis Murr. 



Den centraleuropeiska och subalpina V. alpestris (DC.) synes mig vara den 

 sannolika stammodern för de flesta af dessa arter. Alperna hafva, efter allt 

 att döma, varit utgångspunkten för Melanium violernas spridning efter istiden, 

 åtminstone norrut. Ur V. alpesiris (DC.) har framgått dels den något högre 

 stående, mycket närbeslägtade V. tricolor (L.), dels den lägre stående åkerviolen, 

 V. arvensis Murr. '). Hos den förra har den hos V. alpestris (DC.) herrskande 

 gula kronbladsfärgen mestadels utträngts af den violetta; hos den senare åter 

 har den gula färgen degraderats till gulhvit -'). Hos den förra har V. alpesiris 

 halföppna pollenmagasin i insektpollineringens intresse fullkomnats till ett nästan 

 slutet sådant; hos den senare har det öfvergått till ett för blommans sjelfpolli- 

 nering gynsamt helöppet. 



') Öfvergången från V. alpestris (DC.) till V. arvensis Murr, torde hafva förmedlats af så- 

 dana former som V. * 'airtisepala. Wittr. 



2 ) Att den violetta färgen hos en Viola-form antyder en fvlogenetiskt högre ställningen 

 den gula, göres sannolikt af dessa färgers ontogenetiska förhållanden hos V. tricolor's (och flera 

 andra arters, t. ex. V. alpestris, V. arvensis, V. latisepala och V. munbyana) blommor; jämför 

 härom sid. 77. 



