10 ACTA HORTI BERGIANI. BAND 2. NIO 2. 



i sin yttre del grupper af bastfibrer. Det låge nära till hands att antaga, att hela 

 detta yttre skikt utgjorde pericykeln, men utvecklingshistorien skall visa, att 

 detta icke är fallet. Innanför detta yttre skikt ligga silrörsgrupper, de yttre 

 temligen glest, de inre tätt hopade. Silrören, som ligga ensamma eller ett par 

 tillsammans i hvarje grupp jemte sina konjunktivceller, äro af ringa vidd och 

 igenkännas genom sin något förtjockacle och starkt ljusbrytande membran. 



Gränsen mellan den primära och den sekundära basten är ej tydlig. 

 Endast ett par cellskikt synas vara af sekundär natur. 



Succedanveden består af vedfibrer (libriform) och porkärl. De senare 

 ligga temligen spridda i vedmassan, dock ofta i längre eller kortare radiala rader 

 (fig. 4). Ofverallt iakttages det förhållandet, att de största och talrikaste kärlen 

 ligga i vedskiktets inre delar, under det kärlen utåt aftaga i vidd och i antal. 

 I internodiets nedre del äro kärlen någorlunda likformigt fördelade rundtorn 

 hela vedringen, dock talrikare i de diagonala delarne'. I dess öfre del förän- 

 dras detta förhållande, i det kärlens antal minskas i de mediana (och till en 

 viss grad äfven i de laterala) delarne af ringen. Der den utanför bladspåret 

 belägna delen af succedanveden i internodiets spets aftar i tjocklek, synes den 

 på tvärsnittet bestå af en tät och likformig libriformmassa. Längdsnittet visar 

 dock, att ett och annat kärl här förekommer, men som till sin vidd och form 

 närmar sig vedfibrerna. 



De delar af succedanveden, som ligga utanför sidodelarne af märgkrone- 

 partierna, förändras deremot icke vid bladspårets utträde. Detta är icke heller 

 fallet med de uteslutande eller hufvudsakligen af sekundär ved bildade diagonala 

 delarne af vedringen. 



Dessa senare delar af veden, hvilka således äro oberörda af bladspårens 

 utträde ur densamma, kunna på sätt och vis betecknas som »stamegna» partier 

 af veddelen, då de icke stå i någon direkt förbindelse med bladen, utan frän 

 det ena internodiet till det andra stå i kontinuitet, under det deremot de 

 mediana och laterala partierna i sina resp. internodier afbrytas genom blad- 

 spårens utträde. Kärlen äro derför koncentrerade mot de diagonala partierna 

 af veden. I de mediana delarne deremot upphäfves vedens ledningsfunktion i 

 vertikal riktning mot internodiets spets. Kärlen blifva derför här af under- 

 ordnad betydelse och reduceras. Vedens mekaniska funktion tages deremot 

 här så mycket mer i anspråk, som vedringen här aftager i tjocklek. De få 

 kärl, som finnas, närma sig derför i byggnad till vedfibrerna, och hela ved- 

 väfhaden är här af en tät och fast konstruktion. 



Den koncentrering af kärlen mot vedens inre delar, som i hela den sekun- 

 dära vedringen gör sig gällande, torde blott behöfva förklaras sålunda, att 

 under vedens senare tjocklekstillväxt ett större anspråk ställes på en ökad 

 mekanisk förmåga hos veddelen än på en ökad ledningsförmåga. Den styfhet, 

 som erfordras hos stammen, uppnås ju äfven bäst derigenom, att den hufvud- 

 sakligen mekaniska väfnaden förlägges till veddelens periferi. 



Enligt Born skulle veden hos denna växt innehålla vedparenkym; han 

 yttrar nämligen om personaternas ved (2, sid. 44): »Fehlen dem Holzkörper 

 die Markstrahlen, so sind die Gefässe von Holzparenchym begleitet.» Jag har 

 dock i den sekundära veden icke påträffat några parenkymatiska element. 



