H. DAHLSTEDT, ADNOTATIONES DE HIERACIIS SCANDINAVICIS. 33 



genom rikligare stjernludd, hvilket äfven uppträder på bladens öfversida (om 

 än sparsamt), mörkare, mera lökgrön bladtärg, rikare vippa och robustare växt 

 vara rätt väl skilda. Denna senare form synes tendera åt vissa former af 

 H. glomeratum Froel. samt åt H. transbottnicum Norrl. 



Ifrågavarande form varierar ej obetydligt till habitus samt med de flesta 

 bladen, om än kort, spetsade eller nästan alla bladen trubbade. Vidare får 

 den än längre (men tjocka) holkar med fjällens spetsar hastigt hopdragna till 

 en trubbad spets (sådan påträffade jag den nästan uteslutande i Herjedafen), 

 än kortare holkar med mindre hastigt hopdragna och mera bredtrubbade fjäll 

 (exemplar företrädesvis från Jemtland, Östersund., Dahlst., Hier. exs. fasc. IV., 

 n. 1 8). Varierar äfven med blott till nedre delen tubulerade ligulas och platt, 

 kortare eller längre bräm eller med helt och hållet tubulerade blommor. Någon 

 gång blifva kantblommornas tänder i spetsarne purpurfärgade, men sällan sträcker 

 sig purpurfärgen ett kortare stycke ned på baksidan af en och annan kantblomma. 



Anträffad flerestädes i Jemtland, såsom vid Östersund rikligt (C. F. Sund- 

 berg) vidare vid Svensta och Klöfsjö (förf.) och i hela Herjedalen, ofta mycket 

 riklig, såsom i Funäsdalen och vid Tännäs. 



En mera afvikande form är: 



ß tubulatum n. var. — Dahlst., Hier. exs. fasc. IV, n. 19. 



Foliis magis virescentibus undique densius hirsutis, subtus magis floccosis 

 et supra etiam sparsim — rare stellatis, caule elatiore, involucris densius pilosis, 

 squamis angustioribus, bracteis decoloribus ligulisque semper eximie tubulosis 

 nec non colore flosculorum obscuriore sat distinctum. 



Skild från föregående genom gröfre och högre växt, tätare håriga, bredare 

 och större, mera rent gröna blad, hvilka undertill äro tätt stjernhariga och på 

 öfversidan ega glesa eller spridda stjernhår, hårigare stjelk, rikare inflorescens 

 med breda, mera rikhåriga holkar samt alltid tubulerade, i sjelfva tändernas spetsar 

 purpurfärgade ligulas. Fjällen äro vanligen smalare än hos föregående, nästan 

 jemnbreda, i spetsarne vanligen rundtrubbade och ofta ljust purpurfärgade. På 

 holkfjällens ryggar är stjernluddet ofta rikligare än hos föregående. Stolonerna 

 äro långa, fina, bleka och underjordiska med lågblad eller bleka, fjäilika, i spetsen 

 något grönaktiga blad (då stolonen kryper i mossa). Vid odling i Bergianska 

 trädgården på fast, lerhaltig jord tvingas stolonerna att växa ofvan marken, men 

 den småbladiga spetsen håller sig alltid tryckt till underlaget och tränger 

 alltid ned i första spricka eller lösare jordlager, den påträffar, samt får då 

 bleka lågblad. Då den till följd af markens fasthet ej förmår framtränga 

 med den lätthet, som på artens naturliga ståndorter, tvingas den bakre 

 delen, som fortfarande tillväxer, upp i höjden i en mer eller mindre vid 

 båge och får då stora breda, gröna blad. Stolonens spets bibehåller sålunda, 

 äfven på för arten mindre lämpliga lokaler, sin tendens att växa under jorden. 

 Härigenom skiljer sig denna art alldeles bestämdt från den på samma 

 lokaler odlade H. '"'amblyceplialum N. & P., hos hvilken stolonerna krypa 

 utefter markens yta och hafva gröna blad äfven i sjelfva spetsen med samma 

 grad af utveckling som i vildt tillstånd. I habitus, hvari denna form liar 



