54 ACTA HORTI BERGIANI. BAND 2. N.'O 4. 



vikande, bland annat genom svarta stift, och kan sålunda ej anses som en blott 

 och bar abnormitet af densamma. För öfrigt afviker den från denna, med 

 hvars var. mimtsculum Norrl. den dock kan anses nära genetiskt förbunden, 

 genom spädare och högre, mjukare hårig stjelk, med flera och något bättre om 

 än föga utvecklade blad, bredare och tunnare, oftast mera tandade basalblad, 

 mindre och mörkare holkar med mjukare, lika tät men ej så lång, vanligen 

 ljusgrå hårighet, de stylösa blommorna och de mörka, vanligen svarta eller svart- 

 bruna stiften, men den liknar den till de runda och breda holkarne, de löst 

 frånstående och ofta grönaktiga, yttre fjällen samt de vanligen enblomstriga 

 stjelkarne och de föga utvecklade stjelkbladen. Den står äfven nära H. *gra- 

 cilentijorme Norrl., hvilken äfven oftast är stylös, men denna liknar hufvudfor- 

 men mera i habitus genom de smalare mera vågiga bladen och är för öfrigt 

 mera högväxt med bättre utvecklade stjelkblad. Former med mera tandade 

 blad påminna häri något om H. *fuliginosum Lasst, hvilken dock genast skiljes 

 genom sina smala och långa holkar med turbinerad bas. Varierar rätt mycket 

 till bladens form i tandning. De yttre äro vanligen små, bredt ovala till nästan 

 runda med antydan till tandning, samt glattare, de närmast följande äro sma- 

 lare, ovala till aflånga, med endast antydd eller vanligen föga framträdande 

 tandning. På torrare ställen bli de yttre nästan alldeles helbräddade och de 

 inre knappt märkbart tandade. På skuggiga och fuktigare lokaler, der denna 

 form synes bäst trifvas och till hvilka den synes särskildt vara tillpassad, bli de 

 inre bladen tydligt och än glest tandade eller med ett par motsatta längre 

 tänder, hvarigenom de bli rhombiska, än tätare tandade af smala, ojemnt för- 

 delade, framåt rigtade och något krökta tänder. Oftast bli likväl hos dylika 

 former alla bladen tandade utom de i — 2 små och vid blomningen ofta af- 

 vissnade yttersta. Stjelkbladen äro oftast smala, nästan liniesmala och spetsiga. 

 Då de ibland bli mera utvecklade, stödja de, isynnerhet det andra i ordningen 

 från basen, stundom en kort enblomstrig gren. Eljest är stjelken i de flesta 

 fall enblomstrig. Enstaka individer påträffas dock, hvilka på stjelkens öfre del 

 äga i — 2 utstående och bågböjda grenar. Ej sällan utbildas flera ända till 

 3 stjelkar. Holkarnes hårighet är mycket fin och mjuk, utåtrigtad, och vid 

 basen bakåtrigtad samt mörkgrå, isynnerhet vid holkens bas, der den är tätast. 

 Holkarne äro än mera rundade, än mera ovala och äga vackert rundad bas. 

 Ligulae äro vanligen ytterst korta och öfverskjuta ej holkfjällen eller äro de 

 ibland något längre, halft tubulerade eller inrullade och osymmetriska. Sällan 

 är en och annan af kantligulas normalt utbildad med plant bräm. Stiften äro 

 grönsvarta, långt öfverskjutande. Holkfjällen variera på fuktigare ställen långt 

 och jemnt tillspetsade, på torrare ställen ofta bredare, kortare och tvärt hop- 

 dragna i en kort spets eller udd, hvilken ibland är ytterst kort och skarpt 

 afsatt från den öfriga delen af fjället, hvarigenom det blir nästan trubbigt. 

 Dock är i detta fall åtminstone de inre fjällen jemnt och smalt långspetsade. 

 Anträffades under min resa i Herjedalen 1890 af A. Magnusson och mig 

 i blandad gran- och björkskog på nordöstra sluttningarne af Funäsdalsberget, 

 der den uppträdde ganska allmän, än i spridda individer, än i mera samlade 

 grupper på fuktig och skuggig, mossklädd mark. Till följd af sina outvecklade 

 ligulae är den ytterst svår att se, isynnerhet på mera gräsbunden mark, och det 



