j6 ACTA HORTI BERG1ANI. BAND 2. NiO 4. 



öfre små, liniesmala, fjällika från sina axlar bära enblomstriga och nästan alltid 

 akladiet långt öfverskjutande, temligen upprätta till något utstående, nästan 

 raka eller svagt (mestadels vid basen) böjda grenar, på sina medelmåttigt stora, 

 svartgröna, rikt mörkhåriga men svagt glandelhåriga holkar med från bred bas 

 i en tjärfärgad, nästan hårlös, smalt trubbad till skarp, hos de inre syllik och 

 lång spets utdragna fjäll samt sina radierande korgar med breda, i spetsen glatta 

 ligulse och mörka, vid torkning brunsvarta stift. Stundom utbildas en gren från 

 axlarne af något af de nedre, mera utvecklade stjelkbladen. Denna är alltid en- 

 blomstrig och räcker vanligen endast till eller något öfver basen af närmast högre 

 sittande gren. Ibland utbildas i — 2-blomstriga bistjelkar från rosettbladsaxlarne. 

 Akladiet vexlar rätt mycket till sin längd liksom äfven den öfversta grenen. Än 

 äro båda långa eller är akladiet förkortadt och grenen öfverskjutande akladiet mer 

 eller mindre, än äro båda mer eller mindre reducerade stundom så, att deras 

 holkar sitta nästan oskaftade intill hvarandra eller mer eller mindre samman- 

 smälta. Bladen äro af lifligt grön färg, ej sällan undertill fläckvis och i spetsen 

 lifligt purpurfärgade. Bland skandinaviska Hieracier torde H. personatum Fr. 

 vara aflägset beslägtad med densamma. Synnerligast framträda likheter i be- 

 klädnaden. 



Från Harz (Broeken) har jag i herbarier sett exemplar af en ytterligt närstående 

 form under namn af H. sudeticum, Sternb., till hvilken de likväl ej synas höra. Den 

 öfverensstämmer i habitus rätt mycket med ofvan beskrifna form, men är bland 

 annat skild genom bredare och spetsigare blad med största bredden öfver 

 midten och med tätare och ännu mera sylhvass tandning, färre stjelkblad, 

 enblomstrig eller gaffelgrenad stjelk, hvilken aldrig blir grenad från de öfre i — 3 

 fjällika bladens veck och hvarigenom akladiet blir från 5 ända till 17 ctm. långt, 

 större holkar med mera turbinerad bas och på skaften och holkarne finare, 

 mörkare och tätare hårighet och rikligare glandier samt slutligen mörkare 

 och tätare korgar med längre och håriga ligulae. Sannolikt är denna distinkta, 

 H. pseudeximium visserligen närstående men från densamma väl skilda form 

 redan beskrifven, ehuru jag ej kunnat finna den i mig tillgängliga arbeten. 

 Den är af intresse, emedan den hänvisar på ett samband mellan de skandina- 

 viska fjälltrakternas och Harz' Hieracium -flora och således äfven på den väg, 

 efter hvilken vår alpina flora invandrat. 



H. pseudeximium är anträffad i Norge på Dovre vid Skarbäkken (C. J. 

 Lindeberg, Hier. Scand. exs. n. 53) och vid Bergsäter på den fjällås, som skiljer 

 Torpen och Etnedalen från hvarandra (förf. 1885). Möjligen hänföra sig äfven 

 till denna form de af Lbg. i Hn. Fl. under H. eximium anförda lokalerna: 

 Valders, Tonsåsen och Grindadn samt Filefjeld vid Nystuen. 



Hieracium hastatulum Elfstr. nov. spec. 



H. Dahlst., Herb. Hier. Scand., Cent. III, n. 19. 



Caulis 20 — 45 ctm. altus gracilis subflexuosus i( — 2)-folius monocephalus 

 — 3-cephalus, saepe ex ala folii caulini et interdum e basi ramiger, inferne 



