II. DAHLSTEDT, ADNOTATIONES DE H1ERACIIS SCANDINAVICIS, 8} 



B. Nigrescentia. 



De former, hvilka jag här sammanför under ofvanstående benämning, äro utan 

 tvifvel nära beslägtade med formerna af föregående grupp. Morfologiskt bilda 

 de i stort sedt en ganska väl begränsad formgrupp. Flertalet af dem öfverens- 

 stämma mer eller mindre i örtståndets utseende med den morfologiska typ (af Vid- 

 gata\ jag i Botaniska Notiser (1892) kallat szh>attaim-typen. De likna i allmän- 

 het denna typ deri, att de ha de flesta bladen samlade till en mer eller mindre 

 rikbladig rosett vid stjelkbasen, att dessa blad äro breda och äga mer eller mindre 

 tydligt från skaftet begränsad sRifva med utstående tänder och att de vid basen, 

 som oftast är bred, rundad eller tvär och ej sällan något intryckt eller ibland 

 hjertlikt-pillik, ofta äro djupt oregelbundet inskurna eller oregelbundet och tätt 

 tandade med bladtänderna tenderande att rigtas utåt eller något bakåt. Vidare 

 öfverensstämma de med nyssnämda typ genom sin enbladiga eller åtminstone 

 fäbladiga stjelk med långt afstånd mellan bladen, af hvilka det enda eller åtminstone 

 det nedre, om bladen äro flera, är skaftadt och till tandning närmast öfverensstäm- 

 mer med det inre rosettbladet. Flertalet former äga också en inflorescens, som är 

 mer eller mindre väl begränsad från det öfriga örtståndet. Hos många af dem 

 likna äfven holkarne till form och storlek dem hos den ena modifikationen 

 af sz/vaticum-typen nämligen stibvitlgatiiiu-typen. Indumentet är äfven i allmän- 

 het bättre utprägladt, d. v. s. de olika hårslagen äro bättre differentierade från 

 hvarandra och starkare utbildade. Glandierna äro sålunda i allmänhet gröfre 

 och längre, håren äro försedda med längre och gröfre, mörk bas, och stjern- 

 ludd uppträder någon gång på begränsade områden af fjällen, t. ex. i deras 

 kanter, der det samlas till en fin strimma. Hithörande former visa sig sålunda 

 vara högre morfologiskt utbildade än formerna af föregående grupp, hos hvilken 

 differentieringen mellan örtblads- och blomsterregionen förmedelst en serie såväl 

 i örtbladen som i holkfjällen utan bestämd gräns öfvergående högblad äfvensom 

 differentieringen mellan de olika hårslagen är mycket ofullständig. Äfven till hol- 

 karnes byggnad liksom till deras beklädnad visa sig till och med de i detta af- 

 seende lägst utbildade formerna vara högre stående än formerna af föregående 

 grupp. Hos samma art förekommer högst obetydlig differens (på några milli- 

 meter) med afseende pa holkens längd och bredd. De yttre holkfjällen likna 

 i allmänhet mera i form och färg de öfriga, ehuru hos flera arter skillnaden 

 i utseende hos de yttre och inre fjällen är större än t. ex. hos de morfolo- 

 giskt högre utvecklade Vulgata. De yttre fjällen äro ej heller sä tydligt från- 

 stående som hos former af föregående grupp. Hos denna senare vexlar hos 

 samma art holkens storlek i betydande grad, mest hos den, åtminstone från 

 morfologisk synpunkt sedt, närmast grundtypen stående formen: H. alpinum L. 

 Hos denna kan man påträffa individer, som äga holkar, hvilka äro mer än 

 dubbelt längre och bredare än hos andra. Så har jag exemplar från Stor- 

 lien, samlade på frisk och näringsrik lokal, hos hvilka holkarne äro 20 — 22 mm. 

 långa och lika breda (C. F. Sundberg) och åter andra samlade på samma 

 ställe på torr och mager mark, och hvilkas holkar äro blott 8 — 10 mm. långa 

 och 7 — 8 mm. breda (J. A. Wiström). De förra exemplaren äro ända till 



