90 ACTA HORTI BERGIANI. BAND 2. N!0 4. 



straxt ofvan den något bredare basen i en smal, jembred och lång spets ut- 

 dragna fjällen, af hvilka större delen i spetsen äro trubbade eller tvärhuggna 

 och ofta något sargade eller tandade, till de breda och ofta groftandade basal- 

 bladen samt till stiftens färg och bladfärgen liknar den föregående, från hvilken 

 den är lätt skild genom längre basalblad, af hvilka de yttre hafva smalare och 

 mera hopdragen, sällan tvär bas och i spetsen äro mindre rundtrubbade, och 

 de inre äro smalare och mera spetsiga, men framförallt genom i allmänhet fler- 

 bladig, högre stjelk, med åtminstone det nedre bladet, som oftast är kort- och 

 bredskaftadt (vanligen med tandadt skaft) eller nästan oskaftadt, och ofta äfven 

 de öfre bladen, som äro oskaftade och vanligen hafva vid sjelfva fästet något 

 öronlikt utvidgad och svagt halftomfattande bas, mer eller mindre väl utveck- 

 lade, glesare håriga holkskaft och oftast äfven gleshårigare och bredare holkar 

 med mera rundadt äggrund bas, samt isynnerhet på holkskaften gröfre glandier 

 med tjockare bas och förhållandevis mindre utvecklade knappar. Från följande 

 är den skild genom smalare och i allmänhet äfven längre holkfjäll, längre holkar, 

 gröfre glandelhår, oftast sparsammare hårighet på holkskaften, betydligt bredare 

 och trubbigare blad, hvilka ej äro långt nedlöpande på skaften, mera i lökgrönt 

 skiftande bladfärg samt gröfre, bredare, mera oregelbunden och på de yttre 

 bladen äfven trubbigare tandning och från hufvudformen af följande äfven genom 

 mörka stift. 



Varierar rätt betydligt till tandningens djup och groflek. De yttre bladen 

 hafva ofta tändernas sidor mera bugtiga; hos de inre och stjelkbladen äro tän- 

 dernas sidor mera raka. På de sistnämda blir tandningen hos väl utvecklade 

 blad mycket oregelbunden, i det långa tänder, isynnerhet vid basen, som ofta 

 blir långflikad med krökta flikar eller tänder, oregelbundet omvexla med smärre 

 tänder och uddtänder. Stjelkbladen och de inre basalbladen få härigenom unge- 

 fär samma utseende som hos H. *pinnatifidum Lönnr. eller H. "sitbramosuui 

 Lönnr. Om de öfre bladen äro väl utvecklade, bli de ofta vid basen tätt 

 inskurna af smala, stundom syllika och olikstora tänder eller flikar. Hol- 

 karne variera från mycket mörka och grönsvarta till mera gråaktiga eller stun- 

 dom gröngråa genom bredt gröna fjällkanter och gråare hårighet. En dylik 

 form är den, jag i Herb. Hier. Scand., Cent. IV, n:o 5 utdelat under namn af 

 H. prasoidcs. Den har ljust gröngrå holkar och ovanligt starkt utpräglad lök- 

 grön bladfärg. Såsom jag nu genom jemförelse öfvertygat mig om, är den 

 endast att betrakta som en mera utpräglad ståndortsmodifikation, utan tvifvel 

 uppkommen på varm och torr lokal. Hos former från skuggigare och friskare 

 stallen synas håren bli längre och ljusare (möjligen äfven rikligare), holkarne 

 längre och stjelkens blad bättre utbildade samt ofta mera djupt tandade. På 

 solöppna lokaler bli holkarne mörkare, såväl genom de svartare och med kortare, 

 ljusa spetsar försedda håren, som genom fjällens egen svartbruna färg. Holkarne 

 synas på dylika lokaler äfven bli kortare och bredare. Holkfjällen variera mer 

 eller mindre smala. De äro dock alltid karaktäristiska genom att till större 

 delen af sin längd vara jembreda, och de mellersta äro särdeles utmärkta genom 

 sina trubbade och ofta afhuggna spetsar, hvilka hos alla fjällen äro tjärfärgade 

 eller mer eller mindre starkt violettröda. 



Ifrågavarande form svnes °enom medelformer vara förenad både med före- 



