H. DAHLSTEDT, ADNOTATIONES DE HIERACIIS SCANDINAVICIS. IO3 



En utmärkt vacker form, igenkänd på sin vanligen låga, mer eller mindre 

 bugtiga, oftast bladlösa eller med ett litet, smalt, skarpspetsadt, långt syltandadt, 

 oftast långt ned sittande blad försedda stjelk, sina små, skarpt och tätt tandade 

 basalblad, af hvilka äfven de yttre hafva skarpa och spetsiga tänder och isynner- 

 het de inre vid basen äro långt och oregelbundet tandade eller till och med in- 

 skurna af smala, spetsiga, krökta tänder, sin vanligen djupt gaftelgrenade, mera 

 sällan kortgrenade och kvastlika inflorescens, sitt oftast långa akladium och sina 

 långa och stora holkar med öfvervägande spetsiga, långt utdragna fjäll samt sina 

 stora korgar med brungula till brungröna stift och breda kantblommor, hvilkas 

 tänder, isynnerhet de yttre, äro långa och smala samt glest korthåriga. Bladen 

 äro vanligen långskaftade, äro alltid spetsigt tandade men variera för öfrigt med 

 glesare och mera liklånga till tätare, mera oliklånga och mera utdragna tänder. 

 Tänderna äro smalast, ofta syllika och med långt utdragen glandelludd på de 

 inre basalbladen och isynnerhet på stjelkbladen. Vid basen af bladen äro de 

 oftast krökta, pä de inre rosettbladen ej sällan nedstigande pä skaften och på de 

 mellersta utåt eller stundom bakåt rigtade. Bladen variera till bredd och basens 

 form i samband med tandningen. Glest och kort tandade blad äro mera ut- 

 dragna med nedlöpande bas, tätare tandade blad äro ofta bredare med mera tvär 

 eller intryckt bas. Det är egentligen de mellersta basalbladen, som vid basen äro 

 tvära eller intryckta, men ibland får något af de yttre och någongång något af de 

 inre bladen antydningar dertill. De flesta bladen, utom de i — 2 yttre basalbladen, 

 äro mer eller mindre spetsiga och isynnerhet äro de inre rosettbladen och 

 stjelkbladet långt skarpspetsade. Stjelkbladet sitter oftast nära basen och är än 

 smalt lancettlikt och fint syltandadt, än liniesmalt och nästan helbräddadt. Inflore- 

 scenscn vexlar mycket till sin utbildning. Oftast är den 2-blomstrig och ofta 

 djupt gaffelgrenad med akladiet varierande från 15 ända till 150 stundom 200 

 mm. i längd, i senare fallen upptagande hälften till två tredjedelar af stjelkens hela 

 längd. Sidogrenen är i detta fall mer eller mindre rak och snedt uppåtrigtad, 

 då akladiet är längre, mera utstående, då akladiet är kortare. Då inflorescen- 

 sen blir mera kvastlik, hvilket är sällsyntare, har den vanligen ej mer än 

 3 — 4 korgar och får mera bågböjda grenar, hvarvid akladiet sällan blir längre 

 än 30 mm. Till sin beklädnad på holkar och skaft, till holkarnes färg och 

 de yttre bladens form och delvis tandning ansluter sig denna form i viss mån 

 till H. curvatum, till holkformen, de spetsiga fjällen och i någon mån till de 

 inre basalbladens och stjelkbladens tandning erinrar den något om H. *ovali- 

 ceps och närstående, till bladfärgen och bladtändernas form och anordning samt 

 till de raka och långa holkskaften och det oftast långa akladiet har den vissa 

 anmärkningsvärda likheter med H. orthopodum. Sannolikt är den beslägtad 

 med alla dessa, och troligen skulle den kunna afskiljas som en särskild art, 

 sammanbindande H. curvatum med de sistnämda. Morfologiskt sedt står den 

 lägre än alla tre. Stiftet är stundom nästan rent gult, oftare brungult med 

 mörka papiller, eller ibland brungrönt. 



Anträffad i Jemtland på Äreskutan i videregionen vid Blåsten m. fl. 

 ställen (A. Magnusson); vid Vesterån på vägen mellan Bunnerviken och Bunner- 

 stötarne ofvan trädgränsen, vid Bunnerviken i skogen samt vid Vallbo lappkapell 

 och på Snasahögen (C. J. Johansson). 



