132 ACTA HORTI BERG1ANI. BAND 2. IOO 4. 



De af mig utdelade exemplaren hafva något kortare och tjockare, glänsande 

 holkar med bredare och kortare fjäll. Fjällen äro i högre grad än hos Elf- 

 strands form olikstora. De yttre afsmalna från mycket bred bas hastigt i en 

 trubbad spets, och hos exemplaren från Mullfjället äro de mellersta synnerligen 

 breda och bredtrubbade eller i spetsen nästan af huggna. Hos dessa senare 

 exemplar äro bladen på öfre sidan rikt mörkfläckiga. De nu omnämda exem- 

 plaren likna äfven till sitt allmänna utseende mera vissa former af Subvulgata. 

 Ehuru sålunda min // splendescens och Elfstrands H. fuscatum i flera afseenden 

 något skilja sig från hvarandra, så tvekar jag ej att nu identifiera desamma 

 och uppfatta dem som afvikande modifikationer af samma form, sedan jag sett 

 exemplar, tagna af K. Johansson pä Renfjället. Dessa äro nemligen till hol- 

 karne alldeles intermediära. De hafva såsom formen från Mullfjället rikt fläckiga 

 blad. På holkarne äro mikroglandlerna bättre framträdande, hvarföre de tå ett 

 utseende, som bestämdt hänvisar på formens plats inom Nigrescentia. Till Elf- 

 strands beskrifning kan tilläggas, att stjelken nästan alltid är vågböjd, ej sällan 

 2-bladig, och att basalbladen, som hafva tvär eller ej sällan något hjertlik bas, 

 äro längskaftade, ofta ofvan mörkfläckiga och mycket ofta äro tätt och ojemnt 

 naggtandade af breda och vanligen korta, utåtrigtade eller vid basen bakåt- 

 rigtade tänder, hvarvid basen ofta blir djupare och mera oregelbundet tandad. 

 Stjelkbladcn äro. som nämdt, ej sällan två, hvarvid det vanligen oskaftade, öfre 

 bladet stundom från sitt veck utvecklar en 1 — 2-blomstrig gren, hvilken i allmän 

 het ej när öfver akladiets bas. Inflorescensen varierar 1 — 3-, stundom 4 blomstrig. 

 Vanligen är den blott 2-blomstrig, och akladiet är oftast långt, från 20 — 50 mm. 

 Hos fäblomstriga individer är det vanligen längst och grenarne äro mera raka 

 och upprätta; hos flerblomstrigare är det kortast, och grenarne äro mera båg- 

 böjda, än mera upprätta, än mera utspärrade. Holkfjällen hafva vanligen endast 

 spår af stjernludd på de yttre fjällens kanter, men hos en del former, t. ex. 

 från Renfjället, stiger luddet äfven upp på de mellersta fjällens kanter. Stiften 

 äro mer eller mindre gulbruna med mer eller mindre tydligt framträdande mörka 

 papiller. Kantblommorna synas variera till längden, hvarigenom korgarne bli 

 glesare eller tätare. Utan tvifvel står denna form mycket nära II. brachypoda- 

 rium, från hvilken den är lätt skild genom trubbigare blad med bredare och 

 kortare tandning, genom de olikstora, glänsande holkfjällen och bristen pä ludd 

 i deras kanter samt genom de långa akladierna och den mörkare blomfärgen. 

 Den är troligen äfven beslägtad med H. *subnigrescens och II. orthopodum. 



Denna vackra och egendomliga form är anträffad på flera ställen i Jcmt- 

 lat/d, nemligen pä Vällistafjället (M. Elfstrand); Snasahögarne (S. Almquist 

 1883); Åreskutan i nedre alpina regionen (A. Magnusson); Mullfjället i nedre 

 alpina och öfre björkregionen (A. Magnusson, K. Johansson); Renljället i vide- 

 regionen (K. Johansson). 



