I}6 ACTA HOKT1 BERGIANI. BAND 2. NIO 4. 



mindre och kortare samt få skarpare och tätare tänder. De yttre få då ofta 

 mera tvär bas och största bredden ligger nedom midten. Bland gräs bli bladen 

 bredast vid eller någon gång ofvan midten. Stundom bli på dylika ställen 

 alla rosettbladen mer eller mindre trubbade. Stjelkbladet är vanligen smalt 

 och långt, sitter oftast nedom midten och är långskaftadt, någon gång högt 

 upp och blir då kortskaftadt eller nästan oskaftadt. Någon gång äro två stjelk- 

 blad förhanden, men vanligen ersattes det öfre af en bräkte. Ofta är stjelken 

 bladlös och då vanligen enblomstrig. Bladen variera till fläckigheten. I skugga 

 uppträda näckarne mest mot spetsen af bladen eller kunna ibland saknas. På 

 öfriga lokaler framträda de än skarpare begränsade och långt skilda från hvar- 

 andra, iin sammanflyta de och täcka hela öfversidan nästan fullständigt. På 

 blad, hvilkas öfversida är synnerligen rikt försedd med dem, uppträda de äfven, 

 ehuru mindre rikligt, på undersidan. De variera från blodröda till mörkt pur- 

 purvioletta. Holkfjällen äro i jemförelse med andra Nigrescentia få, men breda. 

 De variera för öfrigt rätt mycket i bredd och spetsens form. Denna senare 

 kan variera från temligen spetsig" till ganska trubbig. De inre fjällen, hvilka, 

 liksom de mellersta, ofta mer eller mindre öfverskjuta de unga blommorna, äro 

 alltid skarpt spetsade. Bredfjälliga former hafva de kortaste fjällen och hos 

 dessa afsmalnar fjället hastigt mot spetsen. Hos smalfjälliga former äro fjällen 

 mera jemnbreda. Denna form är mycket fristående inom gruppen. Jag känner 

 ingen, med hvilken den kan anses närmare beslägtad. I vissa afseenden såsom 

 till holkarne påminner den något om H. v poecilostictitm (Acta Hort. Berg. Band. i. 

 N:o 7. Pag. 23), men den är långt skild äfven från denna. 



Anträffad i Jemtland på Äreskutan i nedre fjällregionen och på Renfjället 

 i björkregionen (A. Magxussox). 



Bihangsvis upptagas här följande former, om hvilka jag är osäker, huru- 

 vida de rättast böra föras till Xigrescentia eller till Vulgata. Om än flera af 

 deras karaktärer hänvisa på ett samband med den först nämda gruppen, finnes 

 deremot andra, hvilka kanske i lika hög grad tala för att de böra föras till 

 Vulgata, inom hvilken grupp de dels närma sig de glandelhåriga formerna af 

 Subvulgata, dels komma nära de hårigare formerna af denna senare undergrupp, 

 isynnerhet de former, som stå på gränsen till Subctzsia. De synas sålunda, 

 liksom några förut kända och beskrifna former, ytterligare hänvisa på förr exi- 

 sterande samband mellan dessa grupper. För att tolka dem som hybrider 

 finnas åtminstone ej för närvarande några hållpunkter. De intaga nämligen 

 såväl livar för sig, som till de förutnämda grupperna temligen isolerade ställ- 

 ningar och några af dem förekomma i tillräckligt stort individantal för att ute- 

 sluta en sådan tydning. Hittills känner man icke några säkra hybrider bland 

 Arcliicracia, hvilka påträffats i större antal, och dessutom hindrar denna grupps 

 innovationssätt en hybrid att på vegetativ väg i nämnvärd grad föröka sitt 

 individantal (detta i skarp motsats mot Piloselloidea). 



