138 ACTA HORTI BERGIANI. BAND 2. N:o 4. 



tum, men äro mindre och kortare samt liafva smalare fjäll. Särdeles ut- 

 märkande för ifrågavarande form äro de öfvervägande trubbiga, omvändt ägg- 

 runda till omvändt aflånga bladen, hvilkas största bredd (utom vanligen hos de 

 innersta och stjelkbladen) ligger närmare spetsen och hvilka äro jemt och kort 

 samt bredt (hos de innersta och stjelkbladen skarpare och smalare) tandade, 

 den bladlösa eller enbladiga stjelken med stjelkbladet fästadt nära basen, den 

 rikblomstriga, nägot sammansatta inflorescensen med båglikt böjda, fina grenar, 

 af hvilka de öfversta stundom flocklikt närma sig hvarandra, de små holkarne 

 med öfvervägande trubbiga fjäll, klädda af fina glandier och spridda till tem- 

 ligen talrika, mörka, korta hår, samt de tätt och kort cilierade ligulaj. Från 

 rhizotnet utgå oftast samtidigt flera stjelkar. 



Anträffad i Norge vid Smedokken i Torpen sparsamt (förf. 1885). 



Hieracium furculatum Elfstr. 



Hieracium conspurcans Xorrl. *furculatum Elfstr. Bot. Ut fl. etc. p, 60. — 

 H. furculatum Elfstr. Hieracia alpina etc. p. 59. 



Af denna vackra och egendomliga art, hvilken hittills endast anträffats 

 på Ottfjället i Jemtland, är en form anträffad på Äreskutan. Som den i några 

 afseenden synes mig rätt väl skild, upptar jag den här som varietet: 



9 



cascum n. var. 



Ab H. furculato foliis pallidioribus magis glaucoviridibus, involucris vulgo 

 angustioribus, squamis magis angustis marginibus praesertim apicem \'ersus latius 

 et densius floccoso-marginatis, foliis in nervo dorsali magis stellatis cauleque 

 graciliore humiliore saepius longius furculato et ligulis obscurioribus, ut videtur, 

 magis ciliatis, sat est distinctum. 



Såsom af ofvanstående framgår, afviker denna form från hufvudformen 

 förnämligast genom sin ljusare bladfärg, smalare holkar och smalare, i kanterna 

 rikligare och bredare stjernludna fjäll. Stjelken är vanligen lågväxt, bladlös eller 

 med ett föga utveckladt, glest långtandadt blad. Rosettbladen äro vid blom- 

 ningstiden vanligen rikligt förhanden; de yttre äro små, äggrunda till ovala, tätt 

 småtandade och trubbade, de inre äro äggrundt Iancettlika till lancettlika med 

 glesa och skarpa, något olikstoia tänder, och de innersta äro mera lancettlika 

 med ofta några få olikstora och långa, krökta tänder vid basen samt långspetsade. 

 Stundom bli de mellersta och inre bladen groftandade. Inflorescensen är oftast 

 enblomstrig eller 2 — 3-blomstrig med långt akladium, varierande från 15 — 80 ctm. 

 i längd, och med upprätta, vid basen föga böjda grenar. Ofta utbildas en gren 

 från vecket af ett öfre fjällikt blad. Ibland blir korgställningen 3 — 4-blomstrig med 

 kortare akladium. Håren på holkarne äro mycket fina och dölja i förening med 

 det rikliga luddet de små och mindre talrika glandierna. Till sina fina hår på 

 holkar och blad erinrar denna form mycket om Alpina. Sannolikt är den att 

 anse som en medelform mellan Nigrescentia och en del håriga former af Subvul- 

 gata. Till holkarne har den en ej obetydlig likhet med den till Aigresccntia 



