V. B. WITTROCK. SVERIGES HÖGRE EPIFYTER. $ 



Hvad som väsentligt bidragit till att vidga min kännedom om var högre 

 epifytvegetation är, att flere af mina botaniska vänner beredvilligt tillmötesgått 

 min önskan att anställa hithörande iakttagelser i skiljda delar af vårt land. 

 Doktor C. F. O. Nordstedt har gjort iakttagelser uti sydöstra Vestergötland, 

 norra Småland och södra Skåne; docent S. Murbeck i flere trakter af 

 Skåne; professor A. G. Nathorst i Nerike; kollega N. G. W, Lagerstedt 

 i Stockholm, och amanuens H. Dahlstedt i Småland. Genom professor 

 A. G. Nathorsts bemedling har jag af brukspatron J. H. Lallerstedt erhållit 

 värderika medelanden från Nerike och Vestergötland; och af telegrafkom- 

 missarien F. Svanlund har jag bekommit en uppgift från Blekinge. Till alla 

 nu nämnda herrar anhåller jag att få uttala ett hjertligt tack. 



Redan vid den första exkursion jag anställde fann jag, att epifyter i 

 trädens kronor kunna sökas med framgång blott i sådana trakter, der det 

 finnes tillgång på mycket stora och gamla träd, t. ex. mer än hundraåriga 

 lindar, lönnar och askar eller mer än tvåhundraåriga ekar l ). Blott hos så 

 gamla träd hafva för epifyter användbara växtplatser kunnat hinna bilda sig. 

 Dessa växtplatser uppstå nämligen efter regeln derigenom, att en del affallande 

 löf och qvistar fastna uti större grenveck — särskildt i den första förgreningen 

 nederst i kronan — förmultna der och bilda under tidernas lopp så pass mycken 

 mylla, att det blir möjligt för ett eller annat tillfälligtvis ditkommet frö (eller 

 spor) att gro och finna näring för den unga plantan. Till ökning af jord- 

 qvantiteten deruppe bidrager väl äfven stoft, som hvirflats upp från marken af 

 vindarne samt i någon mån en del ämnen, som härstamma från djur, särskildt 

 foglar -). Någon gång uppstå epifyt-växtplatser uppe i träden på det sätt, att 

 hål genom förmultning bildats på stammens sida, der någon större gren fallit 

 bort. Detta har iakttagits exempelvis hos ek, apel och valnötsträd. 



Hos vissa trädslag, der ytterbarken med åldern blir mycket tjock och 

 storsprickig, t. ex. ek och björk, kunna barksprickor bilda användbara epifyt- 

 lokaler på stammens mellersta och nedre delar. 



Fanerogamepifyter på den nedersta delen af trädstammar kunna an- 

 träffas äfven hos träd, som ej nått någon synnerligen hög ålder. Så isynner- 

 het hos al [Alnus glutinosa Gsertn.); helst om flera tätt tillsamman stående träd 

 (eller grenar af ett ursprungligt träd) nedtill vuxit samman till en sluten grupp. 

 Vegetationen kan då understundom blifva ganska rik; beroende detta väsent- 

 ligen derpå, att tillgången på ett af växtens vigtigaste näringsämnen, vatten, 

 här ej är så knapp som den hos oss plägar vara på andra epifytiska växt- 

 lokaler. Dylika al-grupper förekomma nämligen ej gerna på annat än rätt 

 fuktiga ställen. 



I allmänhet spelar tillgången pä fuktighet en mycket stor rol i afseende 

 på epifyt-förekomsten. Uti enstaka stående träd finner man blott sällan epifyter. 

 Dylika träd äro nämligen för mycket utsatta för solens och vindarnes omedel- 



') Att epifyter med framgång kunna sökas älven på de gamla pilträd, som äro så vanliga 

 i den skånska slättbygden, har genom docent S. Murbecks undersökningar blifvit ådagalagdt. 



2 ) Vid ett tillfälle har jag i kronans första förgrening (på 4,5 meters höjd) hos en åldrig 

 ek funnit jemte andra organiska rester äfven ett i upplösning Stadt kadaver af en kråka. — På 

 denna särdeles feta epilytlokal växte ett stort och kraftigt stånd af Acttea spicata L. 



