6 ACTA HORTI BERGIANI. BAND 2. NIO 6. 



bara inverkan, för att på sig kunna qvarhålla tillräckligt mycken fuktighet för 

 epifyters trefnad. Gynnsammare gestaltar sig förhållandet redan i alléer. Det 

 ena trädet skyddar här i någon mån det andra; och det är lätt att iakttaga, 

 att i vanliga, dubbla alléer den för solvärmen mindre utsatta norra eller östra 

 raden regelmässigt är epifytrikare än den södra eller vestra. Gynnsammast äro 

 förhållandena, der stora träd ingå uti slutna trädbestånd. Här bibehåller sig 

 fuktigheten bäst, i all synnerhet om trädbeståndet förekommer på en lokal, som 

 sluttar mot norr eller öster. 



Af beskaffenheten af de växtplatser, på hvilka epifyterna hafva att slå sig 

 fram i sin oftast rätt hårda kamp för tillvaron, kan man draga en del slutsatser 

 i afseende på egenskaper, som böra tillkomma hos oss epifytiskt uppträdande 

 fanerogamer och ormbunkar. För det första böra de, om ej älska, så åtmin- 

 stone fördraga riklig beskuggning. För det andra böra de kunna åtnöja 

 sig med en rätt grund jordmän. Och för det tredje böra de — i vårt 

 regnfattiga klimat — ej vara ömtåliga för torka *). 



För att angifva de trädarter, hvilka hos oss visat sig mera egnade att 

 mottaga gäster af fanerogam- och ormbunksepifyter, och hvilka mindre, må 

 här anföras, huru många växtarter som anträffats på hvarje särskild trädart. 



På al (Alnus glutinosa Gaertn.) har iakttagits ej mindre än 48 arter, på 

 ek (Quercus pedunculala Ehrh.) 31 arter, på allé-lind (Tilia vulgaris Hayn.) och 

 pä hvitpil [Salix alba L.) 29, pä skörpil [Salix fragilis L.) 21, på ask (Praxi- 

 nus excelsior L.) 20, på lönn [Acer platanoides L.) 17, på björk [Betitla alba 

 L.) 7, på alm (Ulmus montana With.), apel [Pynts malus L.) och hybriden 

 Salix alba L. x fragilis L. 6, på sälg [Salix caprea L.), svartpoppel [Popiilus 

 nigra L.), gråal [Alnus incana Willd.), hästkastanj (ALsculus liippocastanum L.), 

 päronträd [Pynts communis L.) och fågelbärsträd [Prunus avium L.) 4, på hägg 

 (Prunus padus L.) 3, på hassel [Corylus avcllana L.), valnöt [Juglans regia L.) 

 och på skogslind [Tilia parvifolia Ehrh.) 2, samt på gran (Picea excelsa Lam.), 

 asp (Populus tremula L.), gråpoppel (Populus canescens Sm.), vinterek (Quercus 

 sessiliflora Salisb.), oxel (Sorbits suecica L.J och rönn (5. aucuparia L.) 1 art 2 ). 



Sammanlagda antalet af de trädarter, på hvilka epifyter hos oss blifvit 

 anträffade, utgör 26. 



Betraktar man något närmare, huru vår epifytvegetation är fördelad i ver- 

 tikal riktning på värdträden, skall man finna, att den uppträder rikast pa tvä 

 skilda nivåer, nämligen dels helt nära trädens bas och dels i den nedersta delen 

 af kronan. På det mellanliggande stycket af stammen träffas blott mera sällan 

 epifyter. Man skulle derföre kunna tala om tre afdelningar hos epifytvegetationen, 

 nämligen den basala, midtel- och kron-afdelningen. Till den basala afdel- 

 ningen komme de epifyter att höra, som växa på stammens nedre del, 0,1 — 



') Att man på specielt våta lokaler, sådana som de här ofvan vid tal om Alnus glulimjsa 

 Gasrtn. omnämnda, kan träfta äfven en eller annan såsom fuktighetsälskande känd växtart epifytisk, 

 ligger ju i sakens natur. 



2 ) På bok [Fagus silvatica L.) liar ännu ingen epiiyt iakttagits. Sannolikt kommer vid en 

 mera omfattande undersökning, än som nu kunnat ske, en eller annan epiiyt att träffas äfven 

 på detta träd, ehuru detsamma genom beskaffenheten af sin bark och sina blad är mindre egnadt 

 att bilda tjenliga epifyt-lokaler, än de flesta andra. 



