20 ACTA HORTI BERG1ÄNI. BAND 2. NIO 6. 



helt och hållet representanter: Fluviales, Orchidece^ Salicinece, Papilionacece och 



Crassulacece. Synnerligen svagt representerade äro Cyperoidccc, Crucifcrce och 

 Aspcrifolne, hvardera blott med i art. 



Bland de svenska växtslägtena är slägtet Ribes rikast företrädt; alla dess 

 fyra arter uppträda epifytiskt. 



De arter, som genom sin allmänna förekomst gifva vår högre epifytflora 

 dess pregel äro följande. Främsta rummet intages af rönnen [Sorbus aucuparia 

 L.), som blifvit iakttagen i talrika exemplar på många lokaler från Skåne ') 

 till Upland och på 15 olika värdplantor. Den är i sjelfva verket så allmän, 

 att man utan fara för öfverdrift kan beräkna antalet epifytiska rönnar i vårt 

 land till många 10,000-tal 2). Näst efter rönnen kommer vassarven eller natan 

 [Stellaria media Cyr.), som iakttagits på 15 lokaler, spridda öfver hela södra 

 och mellersta Sverige, samt på 12 olika trädarter. Derefter följa maskrosen 

 (Taraxacum officinale Web.) med 13 växtlokaler och 11 värdplantor, Galcopsis 

 tetrahit L. med respektive 12 och 10, hallon (Rubus idceus L.) med resp. 12 

 och 7, harsyran [Oxalis acetosclla L.) 3 ) med resp. 11 och 10 samt krusbärs- 

 busken (Ribes grossularia L.) med resp. 1 1 och 8. Såsom temligen allmänna 

 må nämnas lundgröen (Po a nemoralis L.) och brännäslan [Urtica dioica L.), 

 hvardera med 8 antecknade växtlokaler och 7 värdplantor, smultron [Fragatia 

 vesca L.) i ) med resp. 8 och 5, hundkäxan [Anthriscus sylvestris L.) med 7 

 och 6 samt asken [Fraxinus excelsior L.) och Geranium robertianum L. hvar- 

 dera med 7 och 5. Svalört [Chelidonium majus L.) och mäbär (Ribes alpinum 

 L.) kunna räknas till karaktersväxterna i Stockholmstrakten, samt fläder (Sam- 

 bucus nigra L.) i Skåne. 



Vår högre epifyt-vegatation utgöres sålunda af en mycket brokig blandning 

 af växtformer ur alla de stora systematiska hufvudgrupperna: kärlkryptogamer 

 (6 arter), barrträd (1 art), monokotyledoner (14 arter) och dikotyledoner (82 

 arter). De biologiska hufvudgrupperna, träd och buskar å ena sidan samt örter 

 å den andra, äro båda rikligt företrädda. Anmärkningsvärdt må synas, att träd 

 och buskar äro relativt rikare representerade än örterna; de förra räkna nem- 

 ligen 2 1 arter, de senare 82. 



Följande frågor framställa sig nu helt naturligt till besvarande. Ar denna 

 epifyt-vegetationens sammansättning helt och hållet ett slumpens verk? Eller, 

 om så ej är, kan densamma i mer eller mindre mån förklaras genom särskilda 

 egenskaper hos hithörande växter, hvilka göra dem särskildt gynnade framför 

 andra, då det gäller att fatta fotfäste och komma till utveckling på våra träd V 



Redan en hastig blick på de familjer, som lemnat det största bidraget 

 till vår epifyt-vegetation. är tillräcklig, för att kunna gifva ett svar på den första 

 frågan. Helt säkert beror det ej på en slump, att alla våra arter af Grossulariea: 



') På den skånska slättbygden synes rönnen vara mindre allmän än i andra delar al landet. 



2 ) En mycket nära slägtinge till Sorbus aucuparia L., S. foliolosa (Wall.) Spach har uti de 

 högeligen regnrika östliga delarne af Himalaya (Sikkim etc, på 9,000 — 12,000 eng. fots höjd) i 

 ännu mycket större skala öfvergått till epifytiskt lefnadssätt. 



3 ) Oxalis aceiosella L. saknas, såsom naturligt är, uti den eljest så rika skånska pilträds- 

 vegetationen. 



4 ) Fragaria vesca L. är ej antecknad från Skåne. 



