V. B. WITTROCK. SVERIGES HÖGRE EPIFYTER. 23 



och E. angustifolium L., Fraxinus excelsior L. samt de i förteckningen upp- 

 tagna Compositccr med undantag af Artemisia vulgaris L. och Lampsana com- 

 munis L. 



Jemte dessa tre kategorier synes mig den svenska epifyt-vegetationens 

 beskaffenhet gifva anledning till uppställande af ytterligare tvenne andra. 



Under en fjerde kategori torde de arter böra sammanföras, hvilkas 

 frön vid fruktmognaden genom en särskild mekanisk inrättning slungas ut ur 

 frukterna och dervid understundom komma att falla på användbara epifytiska 

 växtplatser. Eftersom frukternas slungkraft '), isynnerhet uppåt, ej är särdeles 

 stor -'), finner man hithörande arter oftast växa på basala delar af de träd 

 som hysa dem 3 ). Nästan alltid skall man kunna iakttaga, att samma art, 

 som växer epifytiskt på trädets basala del, växer terrestriskt i trädets omedel- 

 bara närhet. Till denna kategori höra: Chelidonium majus L., Viota-aitema, 

 Oxalis acetosella L., Gera?iiuiu-arterna. Erodium cicutarium (L.) L'Her. och 

 Inipatiens noli längere L. 



Den femte kategorien må omfatta sådana arter, som taga sina epi- 

 fytiska växtplatser i besittning med hjelp af vandringsskott (stoloner etc). De 

 förekomma alltid nära marken på trädens nedersta delar. I åtskilliga fall har 

 det varit möjligt att tydligt skönja sammanhanget mellan den epifytiska dotter- 

 plantan och en nedanför på marken växande moderplanta. Hit höra följande 

 arter: Convallaria majalis L., Majanthemum bifolium (L.) Schm., Rauunculus 

 repens L., Oxalis acetosella L. (delvis), Circcua alpina L., Fragaria vesca L. 

 (delvis), Potcntilla anseri na L., Rubus saxatilis L., Vaccinium myrtillus L. och 

 V. vitis idoza L., samt Veronica chamcedrys L. och V. officinalis L. 4 ) 



Sedan vi nu lärt känna de egenskaper i afseende på fröspridning o. d., 

 som utmärka våra fanerogama epifyter och sedan vi redan i inledningen sökt 

 fastställa de allmänna biologiska egenskaper, som böra tillkomma en fanerogam 

 växtart, för att i vårt klimat hafva utsigt att slå sig fram som epifyt, torde 



') Hos en af de härncdan nämnda arterna, nämligen Oxalis acetosella L., är det, såsom 

 F. Hildebrand i »Die Schleuderfrüchte und ihr im anatomischen Bau begründeter Mechanismus» 

 (Pringsheim's Jahrbücher, Bd. 9, s. 236) visat, ej i fruktväggen utan i fröskalet, som slung- 

 kraften innebor. 



2 ) A. Kerner von Marilaun angifver i »Pflanzenleben», 2 Bd., s. 776 frönas kastvidd, 

 exempelvis, hos Viola canina L. till 1 meter, hos Geranium columiinum L. till 1,5 meter och hos 

 Geranium pälustre L. till 2,5 meter. 



°) När någon af dem understundom anträffats växande uppe i trädkronorna (så Chelidonium 

 majus L., Impatiens noli tangere L., Viola tricolor L. * arvensis Murr, och Geranium robertianum L.; 

 jfr. artförteckningen!) har sannolikt vinden eller ett eller annat djur spelat rol af hjelpare. Be- 

 träffande Chelidonium majus L. berättar A. Kerner von Marilaun, 1. c. sid. 8o:, att dess frön 

 ofta släpas bort och spridas af myror. »Im Wiener botanischen Garten ist Chelidonium majus 

 eine stete Begleiterin der Ameisenstrassen.» 



4 ) Att äfven menniskans åtgörande i något enstaka fall kan hafva förorsakat en växtarts 

 epifvtiska uppträdande, drager ja? ej i tvifvelsmål. Sjelf har jag iakttagit Secale cereale L. (unga 

 plantor i oktober månad), växande uti barkspringor på Qucrcus pedunculata Ehrh. och Fraxinus 

 excelsior L., hvilka plantor med all visshet spirat upp ur rågkorn, som kommit dit vid inbergning 

 af skuren råg. Råglassen hafva nämligen vid hcmforslingcn från fältet haft att passera tätt förbi 

 ifrågavarande träd, hvarvid korn strukits af ur axen mot stammen och fastnat i en eller annan 

 tjenligt belägen, större barkspricka. 



