24 ACTA HORT! BERGIANI. BAND 2. NIO 6. 



det åtminstone i åtskilliga fall ej möta någon svårighet att med hjelp håraf 

 lem na ett svar på frågan, hvarför vissa af vår floras stora växtgrupper äro 

 helt och hållet orepresenterade uti vår epify t- vegetation. Papilionacéerna t. ex., 

 saknas helt säkert derföre, att deras frön blott i sällsynta undantagsfall äro 

 egnade att genom djur eller genom vinden förflyttas upp i träden. Detsamma 

 gäller om Qipulifcrerna. Orchidéema åter, hvilkas stoftfina frön så lätt spridas 

 omkring af vinden, förhindras af sitt behof af rik och djup mylla samt i åt- 

 skilliga fall af fuktighet att hos oss uppträda epifytiskt '). Crassulacéema, som 

 på grund af sin stora förmåga att uthärda torka samt sina för vindspridning 

 så väl lämpade frön borde kunna väntas såsom epifyter, utestängas otvifvel- 

 aktigt af de epifytiska växtplatsernas alltför stora skuggrikhet. Att blott en 

 enda Cyperoidc blifvit iakttagen epifytisk, beror helt visst derpå, att nästan alla 

 till denna familj hörande växter äro mer än vanligt vattenälskande. 



Af A. F. W. Schimper har det blifvit ådagalagdt -'), att hufvudvilkoret 

 för uppkomst, utveckling och fortvaro af en högre epifytvegetation med auto- 

 ktona typer är ett i mycket hög grad regnrikt klimat, så regnrikt att årliga 

 nederbörden öfverstiger 2,000 millimeter :i ). Vårt land hör — såsom välbekant 

 är — ej till de regnrika; medelnederbörden utgör, allmänt sedt, knappast mer 

 än en fjerdedel af ofvan angifna minimum l ). Vid sådant förhållande kunna 

 naturligtvis inga här sjelfständigt utbildade epifyt-typer väntas. Det har icke 

 ens varit mig möjligt att finna någon väsentlig formolikhet mellan de epifytiskt 

 förekommande och de på marken växande exemplaren af samma art. Enda 

 skilnaden har bestått deruti, att epifyt-exemplaren regelmessigt visat sig qvan- 

 titativt mindre utvecklade än de terrestra. 



Skulle en gång vårt klimat ändra sig derhän, att det blefve regnrikt, 

 skulle vi helt visst erhålla en vida rikare epifyt-vegetation än nu; en vegetation 

 utgången ur just den lilla ansats till epifyt-alstring, som vår flora redan nu 

 visar •"'). 



') I de tropiska trakter, der nederbörden är riklig, bilda, såsom bekant, Orchidéema en huf- 

 vudbeståndsdel af epifyt-vegetationen. 

 ■) 1. c. sid. 146 — 150. 



3 ) Tropisk värme är deremot ej nödvändig. Förekomsten af en ståtlig, högre epifyt-vege- 

 tation med autoktona typer i länder sådana som Nya Zeeland och Patagonien bevisar detta till 

 fullo. 



4 ) Enligt uppgifter erhållna på Meteorologiska Centralanstalten i Stockholm utgör årliga 

 medel-nederbörden vid Stockholm (Landtbruksakademiens Kxperimentalfält) 5 10 millimeter, vid 

 Ör i Dalsland 580 mm., vid Jönköping 491 mm. och vid Lund 579 mm. De två första talen 

 grunda sig på observationer anställda 1880 — 1893, och de begge senare på observationer 1860 — 

 1890. 



6 ) En epifyt-vegetation till stor del bestående af former som tillhöra svenska slägten linnes 

 i Himalayas fjälltrakter uti en zon, som sträcker sig mellan 7,000 och 12,000 eng. fots höjd. 

 Utom 'den förut omtalade Sorbits foliolosa (Wall.) Spach finnas der tre epifytiska arter af slägtet 

 Vaccinium, samt en Euoiiymus-art, E. echinatus Wall., och en Ribes-an, R. ghciale Wall., hvilka ofta 

 äro epifyter, men som äfven förekomma terrestriskt (J. D. Hooker. Flora of British India. 

 London 1878 — 90). 



